Helyzetelemzés

a Rehabilitációs Partnerség Program számára

Készült
Foglalkoztatási és Munkaügyi Minisztérium
Foglalkozási Rehabilitációs Titkárság
Kovács Gábor osztályvezető
közreműködésével

Mező Tibor
FMM rehabilitációs felnőttképzés, szolgáltatás szakértő
és

Dr. Horváth Endre
rehabilitációs pszichiáter
által

Gyógyfoglalkoztatók Országos Egyesülete
támogatásával

2004
Pomáz

Tartalom

Bevezetés
A célcsoport helyzete
I. A célcsoport helyzetének definiálása
1. Egészségi állapot alapján
2. Munkaképesség alapján
3. Gazdasági aktivitás alapján
4. Szociális állapot alapján
5. Társadalmi juttatás alapján
II. A célcsoport helyzetének jellemzése
1. Egészségi állapot alapján
2. Munkaképesség alapján
3. Gazdasági aktivitás alapján
4. Szociális állapot alapján
5. Társadalmi juttatás alapján
III. A célcsoport rehabilitációját Támogatók helyzete
1. Gyógyító intézmények
2. Foglalkoztató intézmények/célszervezetek
3. Civil szervezetek
Táblázatok

Bevezetés

A magyar társadalom kirekeszti maga közül a pszichiátriai intézményekben tartós kezelésre szoruló tagjait, különösen az elmesérülés miatt szenvedőket. Egy korabeli újságíró élőhalottaknak nevezi őket az alábbi cikkben: ,,A királyné e hó 4-én délelőtt egész váratlanul látogatást tett a lipótmezei őrültek házában, melyet 1871. márcz. 19-kén tekintett meg először […] A királyné másfél órát töltött a szomoru helyen, hol most 722 elmebeteget ápolnak. A királyasszony, sorba nézte az egyes osztályokat, a magán czellákat, a termeket, az imaházakat, a konyhákat […] Ő felsége mielőtt távozott volna, elismerését nyilvánította a betegek jó színe, a berendezés, a tisztaság és a rend fölött. A királyné az élőhalottak közül a budai hegyek közé hajtatott, aztán Gödöllőre tért.” [In Vasárnapi Újság Budapest, XXXIII évfolyam 45. szám 1886. november 7.] A cikkben szembetűnő a kontraszt az állami és a társadalmi vélekedést megtestesítő Erzsébet királynő és az újságíró szemlélete között: a királynő mindent rendben talált, az újságíró azonban elriasztó jelzőket használt az ügyben érintett személyekre. A korabeli törvényi szabályozás alapján még az ápolás kifejezés mögött is őrzést kell érteni, csupán az 1972. évi II. törvény emelte ki az 1876. évi XIV. törvényhez képest a custodiális célzattal szemben a gyógyítás mozzanatát. A magyar társadalom szemléletét 1968-tól kezdte áthatni a helyzet megváltoztatására irányuló modern szociálpszichiátriai törekvés, amelynek időközben hadakoznia kellett a szocializmusban megszűnő elmebetegségek dogmájával is. A szocializmus 1989-ben megbukott ugyan, az elmúlt 15 évben azonban az állam továbbra is tétlen maradt, ezért a pszichiátriával kapcsolatos tartósan egészségkárosodott népességnek a száma növekedett, az egészségi állapota hanyatlott, a gazdasági aktivitása jelentéktelen, a súlyuktól elmaradó mértékben vannak jelen a szociális gazdaságban aktív dolgozóként és tanulóként, valamint különösen sújtja őket a szegénység, amelyet nem ellensúlyoz az egészségügyi szolgáltatás javulása. Az emberi nyomorúság ugyanolyan mélyre sodorja őket, mint a fogyatékos sorstársaikat, akikkel szemben alulmaradnak, amennyiben a társadalmi kirekesztődés elkerülése végett küzdelmet folytatnak a társadalmi juttatások feletti rendelkezés versenyében. Ugyanakkor a társadalmi juttatások nagy fogyasztói közé tartoznak, ami elviselhetetlen terhet ró az aktív népességre. Súlyosbítja a problémát a szenvedélybetegséggel küzdők magas száma, amit elsősorban az egészségtelen alkoholfogyasztás eredményez. Magyarország népességének 10 %-a áldozata az elme- és szenvedélybetegségnek, amit különösen nehéz kezelni, mert az 1980-as években kimerült a szociálpszichiátria kreativitása is, valamint beláthatatlan kihívást jelent a rendszerváltásból eredő társadalmi-gazdasági környezet radikális megváltozása, a civil szektor erőtlensége. Napjainkban ki vagyunk téve a magyar népegészségügyi vívmányok elsorvadásának és a civilizációs hátrányok rögzülésének, mert a szakmánk rákényszerül az adaptációra az Európai Uniós tagság miatt. Napjainkban kezd kibontakozni – nemzetközi hatásra – a célcsoport helyzetére irányuló javító szándék, azonban az érintettek apátiával élik meg a hétköznapjaikat.

A célcsoport helyzete

I. A célcsoport helyzetének definiálása

1. Egészségi állapot alapján

	A célcsoport meghatározása a megfelelő kategória kiválasztásával: tartósan egészségkárosodott, vagy tartós betegségben szenvedő pszichiátriai és szenvedélybeteg, ill. alkoholbeteg.

A tartós egészségkárosodás fogalma: fizikai vagy idegi megbetegedés, a rokkantságot kivéve.

A tartósan egészségkárosodott személyek szociális védelmének alapja: 
1. Egészségügyi, azaz orvosi ellátás az egészség helyreállítása vagy javítása érdekében, függetlenül a betegség eredetétől. 
2. Az  Országos Orvosszakértő Intézet  orvosi bizottságai által véleményezett rokkantág alapján pénzbeni vagy természetbeni jövedelemfenntartás- és támogatás  – az egészségügyi ellátás kivételével – az érintettek gazdasági vagy társadalmi tevékenység végzésére való képtelensége miatt.

A tartósan egészségkárosodott népesség nyilvántartását a kórházak, a gondozóintézetek és az elhelyezést biztosító szociális intézetek adatai alapján szemléljük.

2. Munkaképesség alapján
	
A célcsoport meghatározása a megfelelő kategória kiválasztásával: megváltozott munkaképességű.
	
A megváltozott munkaképességű személy fogalma: Az a munkaviszonyban, közalkalmazotti és közszolgálati jogviszonyban, bedolgozói jogviszonyban (tagsági viszonyban) álló dolgozó, továbbá az a szövetkezettel munkaviszony jellegű jogviszonyban álló szövetkezeti tag, vagy az előző jogviszonyokban már nem álló, díjazással, jövedelemmel nem rendelkező személy, aki 
a) egészségi állapota romlásából eredő, munkaképesség-változás miatt eredeti munkakörében rehabilitációs intézkedés nélkül, teljes értékű munka végzésére alkalmatlanná vált, és saját jogú nyugellátásban, mezőgazdasági szövetkezeti járadékban nem részesül
b) üzemi baleset vagy foglalkozási betegség következtében baleseti járadékban részesül, és eredeti munkakörében a munkáltatójánál teljes értékű munka végzésére alkalmatlanná vált
c) gümőkóros megbetegedés miatt a munkáltatójánál jogszabályi tilalom folytán nem foglalkoztatható
d) fegyveres szervektől (fegyveres erőktől, fegyveres testületektől, rendvédelmi szervektől), megváltozott munkaképessége, illetve egészségi okból szolgálatra való alkalmatlansága miatt leszerelt.

3. Gazdasági aktivitás alapján

A célcsoport meghatározása a megfelelő kategória kiválasztásával: inaktív

Az inaktív személy fogalma: gazdaságilag nem aktívak azok, akik a vonatkozási héten nem dolgoztak, illetve nem volt rendszeres, jövedelmet biztosító munkájuk és nem is kerestek munkát, vagy kerestek, de nem tudtak volna munkába állni. Ide tartoznak – többek között – a passzív munkanélküliek, akik szeretnének ugyan munkát, de kedvezőtlennek ítélve elhelyezkedési esélyeiket, meg sem kísérlik az álláskeresést.

4. Szociális állapot alapján

A célcsoport meghatározása a megfelelő kategória kiválasztásával: hátrányos helyzetű, valamint tartós- és mélyszegény.
	
	A hátrányos helyzet fogalma: A hátrányos helyzet egyfajta gyűjtőfogalom a problémás, nehezen nevelhető, tanulásban akadályozott, szociálisan inadaptált és szociokulturálisan deprivált személyek, tehát a szegények, leszakadók, deviánsak csoportjának meghatározására.

	A szegény személy fogalma: az egy főre jutó háztartási átlagjövedelem fele alatt élő személy. A szegénység mélységének mutatója a szegénységi rés-arány: a szegények jövedelmének a szegénységi küszöbtől való átlagos távolsága, a küszöb %-ban.

Társadalmilag hátrányos helyzetben azok az emberek, családok vannak, akiknek a helyzete - szükségleteik kielégítésének lehetőségeit, életmódjukat, körülményeiket tekintve - a társadalom tagjainak többségénél lényegesen rosszabb. A hátrányos helyzet különböző dimenziókban jelentkezhet: alacsony jövedelem vagy annak hiánya, rossz lakáskörülmények, hajléktalanság, alacsony iskolázottság, analfabetizmus stb. illetve devianciák miatt. Ez rendszerint olyan jelenséghalmaz, amelyben biológiai, demográfiai és társadalmi jelenségek keverednek, ezek mindegyike egyszerre ok és okozat. A hátrányok sok esetben halmozódnak, összekapcsolódnak, s ez a halmozottan hátrányos helyzet, ami mindig deprivációt jelent. A deprivációval együtt kell említeni a pauperizmust. A depriváltság a szűkösséghez kapcsolódik, a deprivált embernek mindene megvan, nem éhezik és fázik, nincs tv-je, vagy ha van, nem tudja javíttatni, fűtéssel takarékoskodik stb. Ezzel szemben a pauperizmus a teljes nincstelenséget, a nyomort, az önfenntartásra való képtelenséget jelenti. 

5. Társadalmi juttatás alapján

A szociális védelmi kiadások társadalmi juttatásokra, adminisztrációs kiadásokra és egyéb kiadásokra bonthatók. A társadalmi juttatások a szociális védelmi rendszerek által az egyéneknek, ill. a háztartásoknak nyújtott pénzbeni és természetbeni transzferek a szociális védelmet igénylő kockázatok/szükségletek, valamint felmerülésük esetén, amelyek a következők:

1. Betegség/egészséggondozás
	Pénzbeni jövedelemfenntartás és -támogatás fizikai vagy idegi megbetegedés esetén, a rokkantságot kivéve. Egészségügyi, azaz orvosi ellátás a védett személyek egészségének helyreállítása vagy javítása érdekében, függetlenül a betegség eredetétől.

2. Rokkantság
	Pénzbeni jövedelemfenntartás és –támogatás – az egészségügyi ellátás kivételével – a testileg vagy szellemileg rokkant emberek gazdasági vagy társadalmi tevékenység végzésére való képtelensége miatt.

3. Öregség
	Pénzbeni jövedelemfenntartás és –támogatás – az egészségügyi ellátás kivételével – az öregséggel kapcsolatban.

4. Hátrahagyottak
	Pénzbeni jövedelemfenntartás és –támogatás egy családtag elhalálozása miatt az özvegyeknek, árváknak, ill. mindazon személyeknek, akikről az elhunyt gondoskodott.

5. Család/gyermekek
	Pénzbeni jövedelemfenntartás és –támogatás – az egészségügyi ellátás kivételével – a terhesség, szülés, örökbefogadás, gyermeknevelés és más családtagok gondozásának költségei miatt.

6. Munkanélküliség
	Pénzbeni jövedelemfenntartás és –támogatás a munkanélküliség miatt.

7. Lakás
	A lakásköltséghez nyújtott segítség.

8. Máshová nem sorolt társadalmi kirekesztettség
	Pénzbeni vagy természetbeni támogatás az egészségügyi ellátás kivételével, amely kifejezetten a többi funkcióba nem sorolt társadalmi kirekesztettség ellen irányul.

A tartósan egészségkárosodott személyek a szociális védelem alapján a következő társadalmi juttatásokat veszik általában igénybe:

1. Betegség/egészséggondozás: fekvőbeteg szakellátás, járóbeteg-szakellátás, háziorvosi ellátás, gondozóintézeti gondozás, drogbeteg-ellátás, gyógyszertámogatás, gyógyászati segédeszköz-támogatás, utazási költségtérítés, közgyógyellátás, egyszeri szociális segély (OEP).

2. Rokkantság: korhatár alatti rokkantsági és baleseti rokkantsági nyugdíjak (I-II), korhatár alatti rokkantsági és baleseti rokkantsági nyugdíjak (III), megváltozott munkaképességűek járadékai, rokkantsági járadék, megváltozott munkaképességűek kereset kiegészítése. Elhelyezés: pszichiátriai betegek otthona és lakóotthona, pszichiátriai betegek rehabilitációs intézménye, pszichiátriai betegek átmeneti otthona, valamint a nem állami humánszolgáltatások normatív támogatása a pszichiátriai és szenvedélybetegek, valamint a fogyatékosok ápoló-gondozó otthoni és gyógypedagógiai intézeti ellátáshoz. Rehabilitáció: pszichiátriai betegek nappali intézményei. Kedvezményes utazás rokkant, ill. fogyatékos személyeknek.
Hazai ellátási forma nélküli tevékenység a csökkent munkaképességűek gazdasági integrációja, gondozási juttatás, ill. segítség a napi feladatok ellátásában.

3. Család/gyermek: családsegítés.

4. Lakás: otthonteremtési támogatás, lakbértámogatások, bérlők egyéb önkormányzati lakáscélú támogatása, szociális lakbérjuttatás, lakásfenntartási támogatás, tulajdonos lakók egyéb lakáscélú támogatása, szociálisan rászorultak lakáshitel- és közműtartozásai, lakásépítési kedvezmény (szoc.pol).

5. Máshová nem sorolt társadalmi kirekesztettség: elhelyezés – szenvedélybetegek otthona és rehabilitációs intézménye, egyéb szállást nyújtó ellátások. Alkoholisták és kábítószeresek rehabilitációja: szenvedélybetegek nappali intézményei, pszichiátriai és szenvedélybetegek átmeneti otthona. Rendszeres és átmeneti pénzbeni szociális segély, átmeneti segély (természetbeni), egyéb szállást nem nyújtó ellátások.

A rokkantsági nyugdíj olyan társadalombiztosítási nyugdíj, amely megrokkanás esetén, életkortól függően meghatározott szolgálati idő megszerzése mellett állapítható meg. Az öregségi korhatárt a megállapítás időpontjában el nem érő, munkavégző képességét részben, vagy teljes egészében elvesztő, a törvény által előirt szolgálati idővel rendelkező, rendszeres, teljes értékű munkavégzésére alkalmatlan személy részére biztosított ellátás. A munkavégző képesség elvesztésének mértékét az Országos Orvosszakértői Intézet orvosi bizottságai illetékesek megállapítani. (A magyar szabályok szerint a rokkantsági nyugdíj az öregségi korhatár betöltésével nem vált át öregségi nyugdíjra.) A nyugdíjstatisztika ide sorolja a baleseti rokkantsági nyugdíjat is.
Rokkantsági nyugdíjra jogosult az, aki
- egészségromlás, illetőleg testi vagy szellemi fogyatkozás következtében munkaképességét 67 százalékban elvesztette és ebben az állapotában javulás egy évig nem várható, 
- a szükséges szolgálati időt megszerezte és
- rendszeresen nem dolgozik vagy keresete lényegesen kevesebb a megrokkanás előtti kereseténél.
Tehát a rokkantsági nyugdíjra jogosultsághoz az orvosi és a jogi feltételeknek egyaránt meg kell felelni. A jogosultság megszűnik, ha a nyugdíjas már nem rokkant, vagy rendszeresen dolgozik, és keresete négy hónap óta lényegesen nem kevesebb annál a keresetnél, amelyet a megrokkanása előtti munkakörében rokkantság nélkül elérhetne.

A III. rokkantsági csoportba tartozik az, aki munkaképességét legalább 67 %-ban elveszítette. 
A II. rokkantsági csoportba tartozik az, aki munkaképességét teljesen (100 %-ban) elveszítette, de mások gondozására nem szorul. 
Az I. rokkantsági csoportba pedig az tartozik, aki 100 %-ban munkaképtelen és mások gondozására szorul.
(Az Országos Egészségbiztosítási Pénztár Országos Orvosszakértői Intézete (OOSZI) határozatában szereplő százalékértékek a következők lehetnek: 36%, 40%, 50%, 67% III. csoport, 100% II. csoport, 100% I. csoport.)

Rokkantsági járadék azoknak a munkavégző képességüket 25 éves koruk előtt teljes egészében elvesztő személyeknek jár, akik nyugellátásban, baleseti nyugellátásban nem részesülnek. Legkorábban a 18. életév betöltésétől adható, a központi költségvetést terheli. A jogosultság feltételeit a 83/1987. (XII.27.) MT rendelet szabályozza.

II. A célcsoport helyzetének jellemzése

1. Egészségi állapot alapján

A pszichiátriai gondozókban	2002-ben nyilvántartott betegek száma 135 000 fő, a többségük nő (65 %). Az addiktológiákon nyilvántartott betegeké 37 000 fő, a 90 %-uk alkoholista. (In KSH, Magyarország 2003. Budapest, 2004.) Az alkoholos májbetegségben elhaltak száma 4 985 fő, ebből a nők aránya 24,1 %. 2003-ban Magyarországon alkoholproblémákkal több, mint 900 000 fő küzdött az alkoholos májbetegségben meghaltak száma alapján készült becslések szerint, amely a lakosság 9 %-a. (In Dr. Takács Béláné: Az alkoholfogyasztás és következményei. KSH Csongrád megyei statisztikai tájékoztató, Szeged, 2004. június 9.)
A 2000. évben a népességhez viszonyítva a fogyatékossággal élők, illetve tartós betegségben szenvedők aránya: fogyatékos 5,6 % (kb. 562 000 fő), tartós beteg 18,1 % (kb. 1 817 000 fő). (Forrás: KSH Életmód – Időmérleg felvétel, 2000.)
A pszichiátriai gondozókban	2002-ben a nyilvántartott betegeket elsősorban hangulatzavarokkal, neurózissal kezelik, míg a férfiak leggyakoribb betegsége a skizofrénia. A pszichiátriai osztályokon ápoltak 44 %-a (3 800 fő) skizofréniás vagy depressziós, de itt már 1 400 időskori elbutulásban szenvedő és több mint ezer alkoholista is van. (In KSH, Magyarország 2003. Budapest, 2004.)
	2002-ben a betegforgalom az ideggondozókban 1990-hez képest 26,3 %-al növekedett, ami jelzés arra, hogy a betegek kevésbé gyógyulnak, amit sajnos nem ellensúlyoz a növekvő gyógyszerfogyasztás sem. A lakossági gyógyszerforgalom 2002-ben 344 milliárd Ft volt, 1999-hez viszonyítva – változatlan áron –  ez 19 %-os emelkedést jelent. (In KSH, Magyarország 2003. Budapest, 2004.) A gondozásba vett új betegek száma is növekvő tendenciát mutat, amelynek mértéke azonban nem indokolja a betegforgalmi adatok jelentős növekményét.
Az addiktológiákon nyilvántartott betegek rendkívül alacsony, valamint az utóbbi évtizedben csökkenő mértékű száma az egészségügyi ellátás elérhetőségét, tulajdonképpen annak hatékonyságát kérdőjelezi meg az érintettek számára. Az alkohol kedvezőtlenül befolyásolja a társadalmi normák érzékelését, illetve elfogadását, éppen ezért, az alkoholfogyasztásnak jelentős szerepe van a bűncselekmények elkövetésénél. A bűnelkövetőknek viszonylag jelentős hányada követte el tettét alkohol hatása alatt. A felelőtlen alkoholfogyasztás gyakran vezet közúti tragédiákhoz. Annak ellenére, hogy a közlekedési balesetet okozók cselekménye súlyosabb megítélés alá esik ittas állapotban való elkövetés esetén, nap mint nap érkezik hír olyan balesetről, amelynek hátterében az italozás áll.
Nemzetközi összehasonlítás végett röviden felhasználjuk a KSH jelentését a gazdaság és társadalom időszaki információiról, amelynek címe az Egészségi állapot és életmód a kibővült Európában:
,,A Európai Unió 1999-ben fogalmazta meg először a Szociális védelem modernizációjának összehangolt stratégiáját. Az ebben foglalt célkitűzések – magas szintű egészségügyi ellátás, a szociális gondoskodás kiterjesztése, a nyugdíjrendszer és a foglalkoztatási politika összehangolása – kétségkívül modern, tudás alapú társadalom legfontosabb területei közé tartoznak. Az Egészség és gondoskodás a kibővült Európában c. elemzés az immár 25 uniós és a 3 csatlakozni szándékozó országban végzett közvélemény-kutatás alapján arra keres választ, hogyan vélekednek az emberek saját egészségükről és életmódjukról, az egészségügyi szolgáltatáshoz való hozzáférés lehetőségeiről, elégedettek-e a szolgáltatásokkal, és a családot fontos tényezőnek tartják-e a gondoskodásban? A kérdéseket 2002-ben tették fel. A jó, illetve a rossz egészség megítélésében két kérdés jelenti a vezérfonalat: gátolja-e a megkérdezettet a hosszantartó betegség vagy rokkantság a tevékenységében, valamint rendszeresen érez-e stresszt?
A súlyos egészségkárosodás – rokkantság vagy tartós betegség – meglehetősen sok embert érint az EU-15 területén (19 %), a leggyakoribbak azonban a 2004. májusban csatlakozott 10 országban (32,2 %), ahol Máltát és Ciprust kivéve minden országban 25 % feletti az arányuk, Magyarországon, Csehországban, Litvániában és Lengyelországban pedig a 30 %-ot is meghaladja. Az EU-15 országai közül Finnországban 30 % felett, Svédországban, Hollandiában, Dániában és Nagy-Britanniában 25 % felett, Franciaországban, Írországban, Spanyolországban és Olaszországban 15 % alatt, a többiben 15 és 20 % között van a rokkantak, vagy tartós betegek aránya. A nők – az írországiak kivételével – többször számolnak be tartós betegségről, mint a férfiak, különösen a 10 ország nőlakossága. Természetesen a korral is nő a tartósan betegek aránya, a 70 év felett jelentkező csúcsban a megfelelő korú EU-15 polgárok 40 %-a, a 10 ország esetében 59 %-a tartozik.
Az egészség hiánya összefügg a gazdasági hátrányokkal, azaz az alacsony jövedelműek nagyobb arányban szenvednek tartós betegségtől vagy rokkantságtól. Az EU-15-ben az alsó jövedelmi negyedben 9,7 százalékponttal többen vannak a tartósan betegek vagy a rokkantak, mint a felsőben. A 10 országban 13,9 százalékpont ez a különbség.
A kérdőívben az egészséges táplálkozás és a testmozgás szerepelt az egészséges, a rendszeres alkoholfogyasztás, a dohányzás, a stressz pedig az egészségtelen életmód kritériumaként. A 10+ a 3 tagjelölt országban (13 országban) alacsonyabb azoknak az aránya, akiknek az életmódja egészségesnek mondható, mint az EU-15 országaiban, az adatokból azonban az a következtetés vonható le, hogy a saját életmódjuk megítélésében közelebb járnak a valósághoz, mint az EU-15 polgárai.
Jobb jövedelmi viszonyok mellett az egészséges életmód könnyebben megvalósítható. A 13 országban a felső jövedelmi negyedben 30, a legalsóban csak 16 % tartotta be az egészséges életmód két kritériumát. Az EU-15 országaiban nincs ilyen nagy életmódbeli különbség a magas és alacsony jövedelműek között. A felvilágosító kampányok mellett az általános életszínvonal-javulás nemcsak növeli tehát az egészségesen élők számát, hanem a különbségeket is csökkenti. A egészséges életmód elterjedtebb a jobb jövedelmi viszonyok között élő, magasabban iskolázott népesség és a fiatalok körében.
A 13 országban az emberek 43, az EU-15 országok körében 39 %-a érzi rendszeresen stresszel terheltnek életét. Ez a mindössze 4 százalékpontnyi különbség nem igazolja sem azt a vélekedést, miszerint a szegénység és a gazdasági bizonytalanság a fő stressz-képző, de azt sem, ami a modernizációt és velejáróit – teljesítménykényszer, időhiány, túlterheltség – okolja elsősorban a stressz terjedéséért. Erre utal az ország csoportok teljes keveredése is a 28 országból képzett rangsorban.
A stressz és a jövedelem viszonya tekintetében nem különül el egymástól az EU-15 és a 13 ország. A stressz érzése alig függ a jövedelmi viszonyoktól, legfeljebb a felső jövedelmi negyedbe tartozóknak még valamivel kevesebb stressz jut osztályrészül.
A gazdasági aktivitás egyértelműen növeli a stressz jelenlétének valószínűségét Európa nyugati és keleti felén egyaránt: a kibővült Unió gazdaságilag aktív polgárai 15 százalékponttal magasabb arányban vannak kitéve a stressz hatásainak, mint az inaktívak.
A jövedelmi szempontból legkiszolgáltatottabbak (munkaképtelenek, nyugdíjasok, a háztartásban dolgozók, munkanélküliek) az EU-15 országaiban sokkal kevesebb stresszel élik meg helyzetüket, mint a 10 országban élő sorstársaik. A 10 ország tanulói, parasztjai, szakmunkásai és különösen a vállalkozói egyelőre nyugodtabb életet tudnak magukénak, mint a régebben az unióban élő társaik. Európában – legmarkánsabban a az EU-15 országaiban – mindenesetre már körvonalazódik az a jelenség, miszerint egyre kevésbé a kemény fizikai munkát végző, kevés szabadidővel rendelkező szak- és segédmunkások, sokkal inkább a vállalkozók és menedzserek életét hatja át a stressz. Magyarország vállalkozói és menedzserei is meglehetősen hajszolt életet élnek, őket is megelőzik azonban a mezőgazdasággal foglalkozók és a szakképzetlen munkások. A felsőoktatásban tanulók közül ezzel szemben aránylag kevesen küzdenek a stresszel. (In A KSH jelenti. Gazdaság és társadalom. Időszaki információk. Egészségi állapot és életmód a kibővült Európában. 2004/5, Budapest. Forrás: Health and care in enlarged Europe, Eurostat, 2004.)

2. Munkaképesség alapján

Az  Országos Orvosszakértő Intézet  orvosi bizottságai  véleményezik a rokkantság fokát a munkaképesség és az önellátó képesség figyelembe vételével,  az érintettek gazdasági vagy társadalmi tevékenység végzésére való képtelensége miatt. A statisztikákban a megváltozott munkaképességű, ill. tartós beteg népességet a rokkantnyugdíjasok, és az egyéb inaktív, eltartott személyek táborában találjuk. Eszerint rokkantnyugdíjas a tartós betegek 63,2 %-a (1 148 344 fő), valamint a fogyatékosok 22,3 %-a (125 326 fő), tehát a tartós betegek között közel háromszor annyi a rokkantnyugdíjas, mint a fogyatékosok között. Egyéb inaktív, eltartott a tartós betegek 3,4 %-a (61 778 fő), valamint a fogyatékosok 1,8 %-a (10 116 fő). Az alkoholbetegek becsült száma 900 000 fő, akiknek a munkaképessége speciális elemzést kíván, mert az alkoholfogyasztás a személyiséget krónikus formában károsítja, ezért hosszú ideig elhúzódhat a munkaképesség csökkenésének bevallása, megállapítása a gazdaságilag aktív helyzetben.

Az utóbbi évek tapasztalata alapján megfogalmazzuk: ,,A modern gyógykezelési eljárások a pszichiátriai (mentális) betegségek jelentős részét már gyógyíthatóvá, vagy javíthatóvá tették. Véleményünk szerint a betegségből való visszatérés egyik legnagyobb akadálya már nem maga a betegség, hanem a társadalmi-közösségi elzárkózás e betegektől. Ezért ezeket az akadályokat folyamatosan és állandóan bontani kell.
A pszichiátriai betegek rokkantságuk ellenére is sok minden pozitívumra képesek. A megmaradt képességeik, alkotóképességük nemzeti kincs, amit nem szabadna sem lebecsülni, sem kiaknázatlanul hagyni, és engedni elsorvadni, veszendőbe menni… Minden gyógyító tevékenység egyetlen értelme és végső célja tulajdonképpen az, hogy a beteg újra hasznos tevékenységet végezhessen a társadalom számára; megtalálhassa pozitív szerepét, amivel elismeréshez és önbecsüléshez juthat ─ azaz rehabilitálódik ─ és ezáltal a maradványtünetei ellenére is megtalálja a maga boldogságát az életben. (In Mező Tibor: Kézműves tevékenység a gyógyításban. Pomáz, 2003. www.szocioterapia.hu)

A szakirodalomban a történelmi tapasztalat is a társadalom számára felhasználható munkaképességét állítja a pszichiátriai betegek meghatározott körének, és védett munkaerőpiaci foglalkoztatásukat javasolja:
,,Az intézet (Vas Megyei Tanács Betegfoglalkoztató Intézet, Simaság) elmebetegek orvosi és szociális rehabilitációját tartja feladatának: a betegek munkaképességét teljesen vagy részben helyreállítva elhelyezni őket eredeti illetve csökkent munkaképességgel is ellátható munkakörbe. A társadalmi rehabilitáció azonban a lehetőségek hiányában még megoldatlan, pedig nélküle csak félmunkát tudunk végezni. Munkánk nehézségeit súlyosbítja még az intézet ismétlődő ,,bedugulása” is, melyben a főszerepet a ,,kegyeleti betegek” felszaporodásán kívül a szociális rehabilitáció megoldatlansága játssza. A 130 ágyas intézet betegeinek 36-45 %-a keresőképes, kik közül 17-26 % megfelelő körülmények között önállóan meg tudná keresni a megélhetéséhez szükséges pénzösszeget, 19 % pedig ugyanehhez fokozott irányítást igényelne. Munkába helyezésüket hozzátartozóik gondoskodásának hiánya, a társadalom előítéletei és a munkahelyek merev elzárkózása, vagy betegeink alkalmazkodását túlzottan igénybevevő követelményei teszik lényegében lehetetlenné. Főleg az egyre nagyobb számú fiatal rokkant-nyugdíjas elhelyezése kilátástalan a nekik való nyugdíjas- és csökkent munkaidejű állások közismert hiánya miatt.
Ebből a reménytelen helyzetből való kimozdulásra tettünk kísérletet, amikor 1964 augusztusában 10 férfibetegünket munkába állítottuk a Devecseri Állami Gazdaság területén azzal a kilátással, hogy a próbaidő sikeres letöltése után a Gazdaság munkaviszonyukat véglegesíti… A következőkben a Megyei Főorvos támogatásával, az építőipar nagy segéd-munkaigényének ismeretében az É. M. Vasmegyei Építőipari Vállalathoz fordultunk azzal a kéréssel, hogy tegyen lehetővé újabb kísérletet. Így 1965 augusztusában indítottunk útnak 11 főből álló brigádot…
Két próbálkozásunk meggyőzött arról, hogy hosszú ideje ápolt idült betegeink nagy része nemcsak intézetben, hanem vállalatok keretében is értékes termelő munkát tud végezni, és ez feleslegessé teszi intézetben tartásukat. Csökkent munkaképességük zavartalan és gazdaságos kifejtésének biztosítására, és gyors visszaesés megelőzésére azonban feltétlenül védett körülményeket kell teremtenünk. 
Betegeink használhatóságát nagymértékben korlátozza a figyelem éberségének hiánya, az indítékszegénység, a külső történések iránti közöny, a mindenkori helyzetüket illető kritika és találékonyság hiánya, a lassú psychés reakciókészség, gépiesség, önállótlanság. Ennélfogva munkájuk és környezetük változó követelményeihez nehezen alkalmazkodnak. Mindez betegségük rovására írandó. Ennek ellenére jól összetartó csoportot is képesek alkotni. (Ebben az irányban nem végeztünk ugyan megfigyelést, de Szegedi-vel szemben feltűnő volt betegeink összetartása pl. étkezések alkalmával, egymás helytelen viselkedéséről árulkodó beszámolójuk, egymás tisztálkodásra noszogatása, bajtársiasságuk alkalomszerű olyan megnyilvánulása,  mint pénzét elvesztő betegtársuk támogatása pénzzel és cigarettával, és visszatérésük után közös élményeik emlegetése.) Psychés állapotuk miatt fokozottan ki vannak téve lelkiismeretlen munkatársak kizsákmányolásának, éretlen tréfáinak, lekezelésének, ugyanakkor viszont indokolatlan félelmének és megnemértésének…
Nem kis erőfeszítést igényeltek a betegek munkába állítását akadályozó adminisztratív nehézségek, és megdöbbentő volt betegeink állampolgári helyzetének rendezetlensége…
A további nehézségeket betegeink elszállásolása okozta… 
Tapasztaltuk viszont, hogy betegeinknek magasabb az életnívóigénye, mint a munkásszállások átlagos lakóinak. Az állami gazdaságba induló betegek első kérdése a toborzókhoz a zuhany és a fürdés iránt érdeklődés volt. Alaposabb tisztálkodási lehetőség ellenben egyik helyen sem állt rendelkezésre. Kevés fehérneműjüket maguk mosták az arra vállalkozók, főleg azonban a kellő gondoskodás hiánya miatt. Hiányzott az esti szórakozás: unalmukban az italboltra szorultak, csavarogtak, vagy szabad idejüket autizmusban szállásukon töltötték…
Nem sok módjuk nyílott ösztönigényeik kielégítésére sem… Sexuális igényeik kielégítésére nem volt módjuk: női munkatársaik és a falubeliek tartottak tőlük, közeledésükből tréfát űztek, vagy bántó molesztálásként fogadták; egyesek magas áron prostituálták volna magukat betegeinknek. Többen a szabad életben érezve magukat hamarosan a legális családalapítást kezdték tervezni.
Látogatásainkkor fizikai és psychés állapotukat, a gyógyszerek szedését ellenőriztük, panaszaikról és kívánságaikról értesültünk, azok irányában hathatós intézkedéseket tettünk, egyidőben zsebpénzzel láttuk el őket, és igyekeztünk munkájukhoz távlatokat mutatni…
A hasonló próbálkozások sikere tapasztalataink szerint a megfelelő szociális- és munkakörülmények biztosításán kívül döntően csak a betegek fokozott, mindenre kiterjedő és aktív gondozásán alapulhat. Ebbe beletartozik psychés állapotuk és magatartásuk, testi kondíciójuk ellenőrzése, rosszabbodás vagy betegség gyanújele esetén orvosi vizsgálatuk vagy visszaállításuk, teljesítményük és munkavállalásuk gazdaságosságának és munkateljesítményük elszámolásának ellenőrzése, kizsákmányolásuk megelőzése, elhelyezési viszonyaik figyelemmel kísérése, körletük tisztaságának biztosítása, ruházatuk és felszerelésük gondozása (beszerzés, mosatás, javíttatás, tisztaruhacsere), pénzük kezelése, a gyógyszerek felíratása és beszerzése, a munkaalkalmaktól függő átköltözésekkel kapcsolatos nehézségek megelőzése, személyi igazolványuk (be- és kijelentkezés, meghosszabbítás, csere stb.) és irataik kezelése, munkájukra és magatartásukra irányuló állandó nevelő ráhatás, szabadidejük elméleti megszervezése stb. …
A gondozás kulcskérdése a betegek keresetének beosztása és pénzük kezelése…
Ez a gondozás azonban csak a betegeket kihelyező intézettől várható el… A megyei ideggondozók a fenti feladatok ellátására egyrészt létszámellátottságuk miatt képtelenek, másrészt gondozóik a betegeket személyesen nem ismerik és tevékenységük megközelítően sem kellő hatékonyságú.
Nagyon sok múlik a betegeket alkalmazó munkahely hozzáállásán. Hajlamosak eltúlozni a betegekre leselkedő balesetveszélyt, és megtagadni alkalmazásukat a Mt. 86 § (1) alapján, mely tiltja a dolgozó alkalmazását olyan munkakörben, ahol betegsége vagy fogyatékossága fokozott baleseti veszélyt jelenthet. Lehet, hogy betegeink számára elméletileg a balesetnek sokkal nagyobb veszélye áll fenn, mint más dolgozóknál, és munkavédelmi oktatásuk esetleg legyőzhetetlen nehézségekbe ütközik, de gyakorlatilag betegeinken nem tapasztaltunk másoktól eltérő balesethajlamot…
A sikeres rehabilitációhoz természetesen nélkülözhetetlen az irányító és társadalmi szervek legszélesebbkörű összefogása is…
Szakítanunk kell a szakmánk gyakorlatából ránkragadt túlságosan megértő szemlélettel, amely szerint a termelő üzemeknek ,,nem az a dolguk, hogy betegeket ajnározzanak.” Ez végeredményben a csökkent munkaképességűek rehabilitációjának a legolcsóbb és legtermészetesebb módjáról való lemondás volna… Állampolgári és betegeink iránti emberi kötelességünk kívánja, hogy fordítva cselekedjünk, mint eddig: ne a népgazdaság pénzén, költségvetésileg biztosítsuk megmenekülésünket a nagy nehézségekkel szembekényszerülő szervező munkától, hanem újabb szervezési formák kialakításával és alkalmazásával takarítsuk meg – sőt szaporítsuk – nemzeti jövedelmünk értékes filléreit. Így megszabadulhatunk az ,,aranyketrec” szocializmusban felesleges romantikájától és betegeink ,,melegágyban tenyésztésének” álhumanizmusától is.

Összefoglalás
A szerzők idült és hospitalizált elmebetegeknek állami építőiparban a betegek részére szervezett segédmunkási munkakörben önálló dolgozóként munkába állításával nyert tapasztalataikról és szervezési nehézségeikről számolnak be.
Véleményük szerint a hasonló próbálkozások csak a betegfoglalkoztatás hiányosságainak felszámolása és a legnagyobbfokú védettség esetén kecsegtetnek sikerrel. A védettség elsősorban a rehabilitációs intézetekre alapozott, mindenre kiterjedő, aktív gondozás biztosításában áll. Védett munkahelyek létesítéséhez, továbbá a betegek munkábaállítását sokszor lehetetlenné tevő adminisztratív akadályok leküzdéséhez a felsőbb szervek koordinációs közreműködése, kielégítő funkcionálásukhoz pedig az irányító és társadalmi szervek legszélesebb körű összefogása szükséges.
Végül a szerzők próbálkozásaikat a kolóniákkal és a családi ápolással hasonlítják össze. Nézetük az, hogy a családi ápolás szerepét a védett munkahelyeken folyó üzemi rehabilitációnak, mint a fejlettebb társadalom ,,családi ápolásának” kell átvennie.
(In Horváth Endre dr. és Bálint Árpád: Tapasztalataink idült elmebetegek részére ,,védett munkahelyek” létesítésének kísérleteivel. Ideggyógyászati Szemle, 1968. XXI. évf. 8. szám, 370-377. oldal.)

3. Gazdasági aktivitás alapján

A pszichiátriai és szenvedélybetegek gazdasági aktivitásának fontos sajátossága a munkaképességük labilitása, a munkavégzés szempontjából tekintett megbízhatatlanságuk, aminek a köztudattal szemben nem erkölcsi, hanem egészségügyi okai vannak. A munkába helyezés a szociális gazdaságban csupán egészségügyi háttérrel, támogatott felnőttoktatással, állami szerepvállalással és partnerintézményekkel lehetséges, amelynek rendszere és integrált szervezeti egysége a mai napig hiányzik. Az alapítványi gyakorlat importál ugyan szervezeti rendszereket a szakterületünkre a rehabilitáció érdekében, amelyek azonban nem a célcsoport sajátosságainak a figyelembevételével épültek ki, jelenleg inkább hasonlítanak a munkaerő-piaci fejvadászat technikáihoz.
A megváltozott munkaképességű népesség gazdasági aktivitása továbbra is kedvezőtlen, súlyuktól elmaradó mértékben vannak jelen a szociális gazdaságban aktív dolgozóként és tanulóként. A rehabilitációs foglalkoztatást végző intézményekben a megváltozott munkaképességűek száma és havi átlagkeresete 2000-ben az alábbiak szerint alakult: átlagos létszám 18 908 fő, átlagos havi kereset 26 758 Ft/hó, amely az országos nettó átlagkeresethez képest 45 %. (In KSH Szociális Statisztikai Évkönyv, 2002)
Tájékoztató jelleggel korábban már bemutattuk a fogyatékossággal élők, illetve tartós betegségben szenvedők arányát a népességben 2000-ben: fogyatékos 5,6 % (kb. 562 000 fő), tartós beteg 18,1 % (kb. 1 817 000 fő). Ugyanebben az időben közülük foglalkoztatott 1,9 % (kb. 10 600 fő), illetve 6,8 % (kb. 123 500 fő), munkanélküli 3,4 %  (kb. 19 100 fő), illetve 8,4 % (kb. 152 600 fő).

4. Szociális állapot alapján

A célcsoportunkra különösen érvényes hátrányos helyzet jelenkori társadalmi szerepét tudományos igénnyel ábrázolja Papp János: ,,A hátrányos helyzetben az iskolai siker és a társadalmi érvényesülés áll célként a középpontban. Veszélyeztetett helyzetben a személyiség egészséges fejlődése akadályozott. Nem egyszerűen a társadalmi karrier, hanem a személyiség mentális normalitása, kiegyensúlyozottsága a tét. Míg a hátrányos helyzet inkább azzal a veszéllyel jár, hogy az egyes ember nem tudja optimálisan kifejleszteni adottságait, s ez túl a társadalmi igazságtalanságon az egyén és a közösség szempontjából is veszteség, addig a veszélyeztető helyzetben a felnőttkori társadalmi beilleszkedés prognózisa rossz. Tehát devianciák, életvezetési problémák, morális defektusok, önértékelési zavarok jelentkezésének veszélyével kell számolni. Az okok hasonlóak, de itt nem egyszerűen a szegénység áll a háttérben, hanem a család életmódja (pl. alkoholizálás), antiszociális viselkedése (bűnözés, agresszió), érzelmi sivársága, rendezetlen belső viszonyai, a szülők gyermekkel szembeni felelőtlensége stb. A kétféle állapot nagyon gyakran egybeesik. A veszélyeztetett helyzet egyben hátrányos is. A tisztán hátrányos helyzet azonban nem feltétlenül veszélyeztető. A veszélyeztetett helyzet leírásakor gyakran előkerül a deviancia fogalma, akár okként (a szülők részéről), akár okozatként (a gyerek oldaláról). A deviancia olyan magatartászavar, melynek vezető tünete a viselkedés szintjén a társadalmi szokás és normasértés. A deviánsviselkedés mindig társadalmi értéket támad, veszélyeztet, vagy pusztít. Nálunk legismertebb változatait már-már nemzeti átkokként tartjuk számon: öngyilkosság, alkoholizmus, bűnözés, drogfüggőség és bizonyos mentális zavarok.” (In Papp János: A hátrányos helyzet értelmezése.  www.neumann-haz.hu, 2004.)

A hátrányos helyzetű népesség a szegények táborát gyarapítja, erre vonatkozó részletező adat azonban nem áll rendelkezésünkre, csupán a népesség egészére vonatkozó számítás:
Magyarországon a szegénységi ráta 1991-hez képest 2002-ben 3,1 százalékponttal növekedett (15,9 %), a szegénységi rés-arány 7,3 százalékponttal csökkent (25,9 %).  (In Szívós P. – Tóth I. Gy. (szerk.): TÁRKI Monitor Jelentések. Forrás: Gábos A. – Szívós P. (2004): A szegénység különböző nézőpontokból.)

Szociális otthonban 2003 végén 68 000 ember élt. A férőhelyek 62 %-a az idősek, közel egynegyede a fogyatékkal élők, 11 %-a a pszichiátriai betegek számára nyújt ellátást, amíg a szenvedélybetegek, illetve egyéb rászorulók gondozására az összes férőhely 3-4 %-a szolgál. A 137 000 pszichiátriai beteg számára tehát csupán 7 480 szociális otthoni férőhely biztosított. Az átmeneti elhelyezést nyújtó intézmények 2003 végén 9 600 fő rászorultat tudtak befogadni, alig valamivel többet, mint 1999-ben. A férőhelyek túlnyomó részét (60 %) a hajléktalanoknak tartják fenn.

5. Társadalmi juttatás alapján

A szociális védelemre fordított kiadás ESSPROS osztályozás szerint 2001-ben 2 935,3 milliárd Ft volt, amelyből társadalmi juttatás 2 866,5 milliárd Ft (a GDP 19,3 %-a).  Pénzbeni juttatásként kifizettek korhatár előtti nyugellátásra csökkent munkaképesség miatt 1999-ben 112 478 millió Ft-ot, 2000-ben 124 185 millió Ft-ot, 2001-ben pedig 152 461 millió Ft-ot, amely 35,5 %-os növekedést eredményezett 1999-hez képest. Természetbeni juttatásként kifizettek 1999-ben összesen 24 368 millió Ft-ot, 2000-ben 28 091 millió Ft-ot, 2001-ben 30 448 millió Ft-ot. Mindezeket a pszichiátriai betegek jelentős mértékben igénybe vehették, mint akik tartós egészségkárosodásból eredően rokkant személyek. Ez időben a csökkent munkaképességűek gazdasági integrációjára semmit nem költöttek, a rehabilitációra is csupán 358, 387, ill. 514 millió Ft-ot. Ezek az adatok egyértelműen jelzik az égető szükségét a rehabilitációs foglalkoztatás rendszerszerű fejlesztésének, amely a szociális gazdaságban javítja a célcsoport életminőségét, és egyébként csökkenti a közterheket.
Társadalmi juttatást fordítottak 2001-ben az összes társadalmi juttatás százalékában a betegség/egészséggondozásra az EU-15 országában 28,2 %-ot, Magyarországon pedig  
27, 7 %-ot, a rokkantságra eső társadalmi juttatás az EU-15 országában 8 %, Magyarországon pedig 10,2 %. Jelentős eltérést a rokkantság funkcióban találunk, amely a magyarországi adatokra nézve magasabb kiadáshányadot takar, mint az EU-15 országában. Figyelemre méltó ebből a szempontból Írország, ahol betegség/egészséggondozásra 43,4 %-ot, a rokkantságra azonban mindössze 5,2 %-ot költöttek.

A célcsoport helyzetének jellemzését Laky Teréz megállapításával zárjuk: ,,A korai nyugdíjazások több mint 70 %-ára a munkásélet során szerzett betegségek, elszenvedett balesetek miatt kerül sor. A rossz egészségi állapotnak igen sok összetevője van, általános egészségügyi állapotoktól, az egészséges életmód elégtelen kultúrájáig, a védőeszközök gyakori mellőzéséig stb. Közrejátszanak azonban morálistényezők is: a közhiedelem szerint még mindig elég egyszerű hozzájutni a munkaképesség csökkenését igazoló papírokhoz. A „leszázalékoltatás” ma elsősorban a leépítésekhez kapcsolódik: az érintettek – érthetően – szívesebben vállalják a szerényebb, de rendszeres járulékot, mint a bizonytalan kimenetelű állás-keresést.” (Forrás: Laky Teréz: Magyarországi munkaerőpiac 2003. Budapest, 2003, FH és OFA gondozása)

III. A célcsoport rehabilitációját Támogatók helyzete 

1. Gyógyító intézmények

Magyarországon 1990-ben 105 097 kórházi ágy működött, amelyből az ideg-elmegyógyászat céljaira szolgált 9 014 ágy. Ez az arány 2003-ban megváltozik 79 904 ágyra  és 12 997 ágyra, amely szerint 24 %-al csökkent a működő kórházi ágyak száma, miközben az  ideg-elmegyógyászati ágyak száma 44 %-al növekedett. A százezer lakosra jutó összes kórházi ágyszám ugyanebben az időben 6 645-ről 793-ra csökkent, amely 88 %-os leépítést jelentett. Az elbocsátott betegek száma 1 015 ezerről  2 749 ezerre emelkedett, az ápolás átlagos tartama pedig 2 258 napról  8,4 –re fogyatkozott.
	Az ideggondozó intézetek száma 2002-ben 1990-hez képest 132-ről  144-re nőtt, míg az alkoholgondozóké 133-ról 139-re. A két eltérő gondozóintézet betegforgalma között óriási a különbség, 2003-ban az alkoholgondozók forgalmát 8-szorosan haladta meg az ideggondozóké, amely az utóbbinak a túlterheltségére enged következtetni, az előbbinek pedig az alacsony hatékonyságára. Betegforgalom 1990-ben az ideggondozókban 921 000 fő, 2003-ban 1 360 000 fő,  az alkoholgondozókban 209 000 fő, 2003-ban 171 000 fő.
A tartós bentlakásos intézmények telephelyeinek száma 1993-ban 551, 2003-ban 1024 volt, a működő férőhelyek száma azonban csak 50 821-ről 69 648-ra növekedett, a telephelyek tekintetében tehát 186 %-os az emelkedés, a férőhelyek tekintetében csupán
37 %-os. Az elhelyezést kérők száma 2000-ben elérte a gondozásban lévők 23 %-át, amely a férőhelyek iránti magas társadalmi igényt jelez. Az átmeneti elhelyezést nyújtó intézmények száma 1993-hoz képest 255-ről  325-re emelkedett 2003-ban, a működő férőhelyek száma pedig 6 424-ről 10 213-ra nőtt, amely az egyik esetben 27 %-os, a másik esetben 59 %-os növekmény. Az elhelyezést kérők száma 2000-ben elérte a gondozásban lévők 63 %-át.

2. Foglalkoztató intézmények/célszervezetek

	A célszervezeteknek és a szociális foglalkoztatóknak az a feladata, hogy a foglalkozási rehabilitáció keretében a megváltozott munkaképességű munkavállalókat foglalkoztassa, akik a szociális bizonytalanság és a társadalomból való kirekesztettség érzését fokozottan élik át. Ezeknek az embereknek nemcsak segélyekre, hanem széleskörű munkalehetőségekre és egyre jobb munkakörülményekre  van leginkább szükségük. Magyarországon a KSH adatbázisa alapján mindössze 48 célszervezet működik. A rehabilitációs foglalkoztatást végző intézményekben a megváltozott munkaképességű dolgozók átlagos létszáma 2000. évben 18 908 fő volt, az átlagos havi keresetük 26 758 Ft/hó, amely az országos nettó átlagkereset 45 %-a. Ugyanez az adat 2001-ben: 21 698 fő, 41 384 Ft/hó, 63,8 %, 2002-ben: 20 728 fő, 
50 270 Ft/hó, 64,8 %. (In KSH Szociális Statisztikai Évkönyv, 2002.) Az ideggondozókban nyilvántartott betegeknek csupán 15 %-át érinthette volna az itt felkínált munkalehetőség 2002-ben, amennyiben csak elmebetegek számára tartották volna fenn ezeket a munkahelyeket.

3. Civil szervezetek 

Az Európai Unió tagállamaiban a harmadik szektor jelentős szerepet tölt be a foglalkoztatásban, a szociális szolgáltatásokban és a környezetvédelemben, itt dolgozik a munkavállalók 7-8 %-a. Magyarországon a non-profit szférában foglalkoztatottak aránya alig éri el az 1,7 %-ot. A hazánkban működő 47 ezer közhasznú szervezet közül 1998-ban csupáncsak 206 tűzte ki zászlajára a munkanélküliség elleni küzdelmet. Az 1996-os felmérés is hasonló adatot mutatott, ahol 208 szervezetet találtak. (KSH, Non-profit szervezetek Magyarországon 1996, és ugyanez 1998). Ezeknek a szervezeteknek nagy része – több mint fele (104) – un. társas non-profit szervezet, vagyis egyesület, közhasznú társaság. Jellemzően itt találhatjuk a munkanélküliek és állástalanok által szervezett egyesületek nagy részét. Az alapítványi forma inkább a szociális alapon szerveződött segítő szolgálatokra jellemző. Fő szakterületük a munkanélküliség kezelése (71 szervezet), és a szociális foglalkoztatás (21 szervezet).
A foglalkoztatás fejlesztéséhez a munkanélküliség problémáinak megoldása, illetve finomabb rendszerek kialakítása sürgető feladata mind az állami, mind a civil szektornak, amelynek a problémamegoldó készsége jól kiegészíti az állami rendszerek – szociális, foglalkoztatási, egészségügyi, oktatási, közművelődési, stb. – hiányosságait. A civil szervezetek a foglalkoztatáspolitikai eszközrendszer részét képezhetik, gyakorlatilag pedig egy egyre inkább terjedő munkaügyi szolgáltatói szerepet visznek a helyi társadalomban.
A civil szervezetek foglalkoztatásban játszott szerepe pótolhatatlan bizonyos tekintetben. Elsősorban a munkaerőpiacról kiszorultak, a hátrányos helyzetű vagy tartós munkanélküliek egyes csoportjainak, kisebb hányadának képesek megoldást nyújtani. Azoknak, akiknek az állami intézményrendszerek már semmit sem képesek szolgáltatni, vagy pusztán formai szolgáltatásokat nyújtanak számukra. A civil szervezetek nem tömeges megoldást kínálnak a munkanélküliség bajainak orvoslására. Hatókörüket szigetesnek nevezhetnénk, valójában kisközösségi szinten képesek megoldást produkálni. A megoldások körében két utat láthatunk. Az egyik, amely a szervezet önfenntartását is szolgálja, vagyis a civil szervezet egy foglalkoztató szervezetté válik, a másik út, amikor a civil szervezet különböző munkaerő-piaci szolgáltatásokat is nyújt, mégpedig személyre szólóan. Amikor a képessé tevés, mint cél szerepel a munkanélküliekkel való foglalkozásban. Illetve gyakorta láthatjuk e kettő kombinációját.
A non-profit szektor általános fejlődési iránya szerint munkaerő-piaci szempontból is egyre nagyobb a jelentősége. A foglalkoztatottak 2,2 %-a már ebben a szektorban található. A főállású foglalkoztatottak számának, illetve arányának növekedését reprezentálják a KSH 1997-es adatai, mely szerint az itt foglalkoztatottak 70 %-a főállású (teljes munkaidőben
62 %-a dolgozik). Ez mintegy 53 000 munkavállalót jelent, amely a szektor 17 %-át kitevő szervezetek között oszlik meg. 1995-ben 41 000 főállású munkavállalót tudott alkalmazni a szektor. Ez közel 30 %-os bővülését jelentette két év alatt a foglalkoztatásnak a szektoron belül. Igaz a két év alatt a szerveztek száma is 4,5 ezerrel növekedett. Hajlamosak lennénk arra tippelni, hogy a szociális vagy egészségügyi területen koncentrálódik a foglalkoztatás. Pedig nem így van. A szektoron belül a legnagyobb foglalkoztatók: a gazdaságfejlesztéssel foglalkozók (41,2 %-uk), a kutatással foglalkozó szervezetek (20,6 %-uk), szakmai, gazdasági érdekképviseletek (30,9 %-uk),  adományosztó szervezetek (37,4 %-uk). A szociális területen dolgozó szervezeteknek csak 15,3 %-a foglalkoztató is egyben . Még a szabadidő, hobbi területeken dolgozó szervezetek közül 20,3 %-uk mondhatja magáról,- hogy vannak alkalmazottai. A legnagyobb alkalmazók az egyesületek és a közhasznú társaságok. Ők alkalmazzák  több, mint 70 %-át a foglalkoztatottaknak.
A szektor jelentőségét az adja, hogy ha lassan is, de a nemzetgazdaságban betöltött szerepe dinamikusan nő.

A szervezetek fő tevékenységi területe a foglalkoztatásban (%-ban)

Tevékenység	1996	1997	1998	
Munkaerő-piaci tanácsadás	44,7	48,3	48,1	
Képzés	40,8	44,1	47,3	
Tartós foglalkoztatás	41,7	44,1	43,5	
Tranzit foglalkoztatás	9,7	11,0	11,5	
Érdekvédelem	32,0	33,1	31,3	
Területfejlesztéshez kapcsolódó program	25,2	28,0	29,0	
Munkahely közvetítés	33,0	31,4	32,8	
Munkaerő kölcsönzés	8,7	9,3	9,9	
Közmunka szervezése	21,4	20,3	22,9	

A helyi társadalom igényeinek figyelembevételével ez a növekedés felgyorsulhat a jövőben az EU integráció hatásának következtében. A munkaerőpiac deregulációja, az új és EU-konform modellek bevezetése a közösségi szektorban megmozgathatja azokat a forrásokat ebbe az irányba, amely a harmadik szektor fejlesztését segíti, ugyanakkor a munkanélküliek zárványainak feloszlatásában is számottevő szerepet játszhat.
A szektor életképességét jelenti, hogy folyamatos növekedéssel jellemezhetjük a változást. Bár a növekedés érthető módon lelassult a 90-es évek elejéhez képest, amikor évente 30 % volt a szervezetek számbeli növekedése. A 90-es évek második fele inkább a szektor „érésével” jellemezhető, illetve az új területek bevonódásával. Ilyen pl. a foglalkoztatási területen aktív szervezetek számának a növekedése.
A non-profit szektor szűk keresztmetszete a pályázati forrásokért való harc. A foglalkoztatás szempontjából egy rétegprogramra nehéz pályázati forrásokat használni. Ráadásul a munkanélküliekkel foglalkozó szervezeteknél nem kis összegekről van szó. Itt a menedzsment, a működés és sokszor a munkanélküliek bértámogatása is pályázati forrásokból származik. A források korlátozottságát mutatja a KSH 1997. évi felmérésének eredménye, mely szerint összesen 15 840 szervezet részesült pályázati pénzből. Ebből 69 % állami támogatás volt.
A non-profit szektor szélesebb érdekmezőben egy olyan missziót vállal fel, amelyben a munkájukat más szervezetekkel összehasonlítva, azok hiányaira épül. Talán egy szép hasonlattal a civil szervezet a foglalkoztatáspolitika hajszálerein kapcsolódik be a munkába. Pontosan letapogatva azokat a szükségleteket, amelyekre a helyi társadalomnak igénye van, és egyenlőre még nem találtak rá általános, állami  megoldást.
A civil szervezetek innovatívak: mindig a problémából indulnak ki, és arra keresik a megoldást. Nincs szervezeti öncél, illetve a szervezet céljait csak akkor képes elérni, ha az a helyi társadalom konszenzusán alapul. Mivel az államtól független szervezetek, így a megoldásmódokban nem kell követniük semmilyen korábbi modellt, így pontosan azokat a megoldásokat fogják választani, ami a leghatékonyabb, mind a probléma megoldás, mind a források felhasználása szempontjából. Másik jellemzőjük a személyre szóló szolgáltatások kialakítása. A munkaügyi szervezetekkel összehasonlítva nem rutin eljárásokat alkalmaznak, hanem egyedileg igényelt segítséget nyújtanak a hozzájuk fordulóknak. A munkanélküli, a rászoruló így nem egy szám az odafordulók közül, hanem megőrzi egyediségét, személyiségét és a problémáit is a magáénak tudhatja. Itt nincs elutasított kliens, itt mindenkinek tudnak adni valamit: anyagi segítséget, munkát, információt, tanácsadást, kapcsolati háló használatát, stb. Sőt többnyire a civil szervezetek a munkanélküliek családtagjaitól sem tagadják meg a segítséget, komplex problémakezeléssel találkozhatunk.
A foglalkoztatást érintő kutatások zöme szinte kivétel nélkül bizonyítja, hogy a munkahelyek felderítésében, a munkanélküliek reintegrációjában, habilitációjában, képzésében, többszörösen hátrányos helyzetű munkavállalói csoportok foglalkoztatásában a harmadik szektor eredményei messze felülmúlják az állami munkaügyi szervezetek lehetőségeit és hatékonyságát. Ugyanakkor nem érvényesül az a társadalmi akarat és kreativitás, amely éppen ezeknek a feladatoknak az átvállalását non-profit keretek között tartaná legeredményesebbnek. Sajnos intézményi érdekek sajátos értelmezése, valamint valóságos egyéni érdekek sok esetben akadályozzák racionális stratégiák és struktúrák létrehozását egy-egy megye területét illetően. A foglalkoztatási feladatok decentralizációja nemcsak földrajzi értelemben stratégiai cél, de szektor szinten is a feladatok megosztására kell törekedni.

Munkaerőpiaci szolgáltatás típusa	Kérdezettek %-ban	
Munka szocializációs program	17,6	
Rehabilitációs program	14,7	
Képzés	33,8	
Mentális segítségnyújtás	22,8	
Munkára felkészítő tréning	28,7	
Szociális tanácsadás	31,6	
Pályaorientáció	25,0	
Jogi tanácsadás	22,8	

(Felhasznált forrás: Dr. Zám Mária: Munkanélkülieket segítő nonprofit szervezetek kapcsolatainak vizsgálata, fejlesztésük lehetőségei, rövid összefoglaló. Az Országos Foglalkoztatási Közalapítvány támogatásával készült kutatás, Nonprofit Kutatócsoport Egyesület)

A magyar pszichiátria területén nagyon alacsony a non-profit szervezetek száma, amit alig néhány tucatra becsülünk, azonban léteznek a betegek önsegítése által, valamint az egészségügyi személyzet vállalásával működő szervezetek. A Gyógyfoglalkoztatók Országos Egyesülete a nem orvosi gyógyításnak (szocioterápiának) a foglalkozási rehabilitációban betöltött szerepét képviseli az egészségügyi szakdolgozók között.

Táblázatok
Megnevezés	1990	1994	1995	1996	1997	1998	
Működő kórházi ágyak száma	105 097	98 453	92 603	91 514	83 485	83 770	
Ebből:							
belgyógyászat	19 218	18 774	17 291	17 135	15 734	15 623	
sebészet és baleseti sebészet	13 508	13 405	13 647	13 438	12 303	12 333	
szülészet-nőgyógyászat	10 136	9 362	7 428	7 204	6 424	6 441	
csecsemő- és gyermek-gyógyászat	502	390	236	150	6 110	6 015	
ideg-elmegyógyászat	9 014	7 479	5 824	5 760	13 584	13 439	
tüdőgyógyászat	17 225	15 144	9 136	14 538	4 335	4 347	
Százezer lakosra jutó kórházi ágy	6 645	5 384	3 647	4 534	824	830	
Elbocsátott betegek száma, ezer	1 015	961	907	899	2 482	2 530	
Az ápolás átlagos tartama, nap	2 258	2 335	2 387	2 467	9,8	9,5	
							
	1999	2000	2001	2002	2003	 	
Működő kórházi ágyak száma	83 992	83 430	80 504	80 340	79 904	 	
belgyógyászat	15 563	15 513	14 688	14 280	14 183	 	
sebészet és baleseti sebészet	12 107	11 999	10 833	10 571	10 343	 	
szülészet-nőgyógyászat	6 186	6 219	5 250	5 063	4 882	 	
csecsemő- és gyermek-gyógyászat	5 895	5 881	5 023	4 987	4 877	 	
ideg-elmegyógyászat	13 698	13 549	13 209	13 182	12 997	 	
tüdőgyógyászat	4 485	4 395	4 199	4 204	4 254	 	
Százezer lakosra jutó kórházi ágy	836	818	791	797	793	 	
Elbocsátott betegek száma, ezer	2 556	2 610	2 655	2 708	2 749	 	
Az ápolás átlagos tartama, nap	9,2	8,9	8,7	8,6	8,4	 	

Megnevezés	1990	1995	1996	1997	1998	
Ideggyógyászat 	 	
 	 	 	 	 	 	
Gondozóintézetek száma	132	132	134	134	138	
Betegforgalom, ezer	921	1 034	1 116	1 197	1 234	
Nyilvántartott gondozottak, ezer	127,9	140,8	138,9	137,7	131,2	
Gondozásba vett új betegek	19 719	19 409	22 268	23 104	22 686	
Gyermek- és ifjúsági ideggondozókban nyilvántartott gondozottak	28 366	22 132	21 972	21 278	20 372	
 	 	 	 	 	 	
Alkoholgondozók 	 	
 	 	 	 	 	 	
Gondozóintézetek száma	133	138	135	135	 	
Betegforgalom, ezer	209	199	184	186	 	

Megnevezés	1999	2000	2001	2002	2003	
Ideggyógyászat 	
 	 	 	 	 	 	
Gondozóintézetek száma	139	139	142	144	144	
Betegforgalom, ezer	1 277	1 262	1 304	1 319	1 360	
Nyilvántartott gondozottak, ezer	128,9	131	133	135	137	
Gondozásba vett új betegek	20 586	22 432	22 691	23 081	22 912	
Gyermek- és ifjúsági ideggondozókban nyilvántartott gondozottak	21 583	18 048	16 200	17 137	18 617	
 	 	 	 	 	 	
Alkoholgondozók 	
 	 	 	 	 	 	
Gondozóintézetek száma	 	136	143	139	138	
Betegforgalom, ezer	 	178	185	184	171	

Megnevezés	1993	1994	1995	1996	1997	1998	
Tartós bentlakásos intézmények	
Telephelyek száma	550	580	613	673	712	762	
Működő férőhelyek száma	50 821	52 771	54 985	57 041	59 223	61 847	
Tízezer lakosra jutó működő férőhely	50	52	54	56	58	61	
Gondozottak száma	49 900	51 846	53 693	55 962	57 991	60 213	
Elhelyezést kérők száma	13 165	15 220	15 392	15 153	15 155	15 998	
 	 	 	 	 	 	 	
Átmeneti elhelyezést nyújtó intézmények	
Telephelyek száma	255	297	333	342	332	333	
Működő férőhelyek száma	6 424	7 369	8 585	9 430	9 498	9 719	
Tízezer lakosra jutó működő férőhely	6	7	8	9	9	10	
Gondozottak száma	6 218	7 445	8 572	9 204	9 358	9 134	
Elhelyezést kérők száma	5 083	5 179	5 944	6 636	6 862	6 430	

Megnevezés	1999	2000	2001	2002	2003	 	
Tartós bentlakásos intézmények	
Telephelyek száma	789	832	886	942	1 024	 	
Működő férőhelyek száma	62 766	64 278	66 029	68 054	69 648	 	
Tízezer lakosra jutó működő férőhely	65	64	65	67	69	 	
Gondozottak száma	60 887	62 862	64 721	66 236	67 762	 	
Elhelyezést kérők száma	15 541	14 405	8 050a)			 	
 	 	 	 	 	 	 	
Átmeneti elhelyezést nyújtó intézmények	
Telephelyek száma	341	337	344	329	325	 	
Működő férőhelyek száma	10 086	10 124	10 236	9 566	10 213	 	
Tízezer lakosra jutó működő férőhely	10	10	10	9	10	 	
Gondozottak száma	9 400	9 321	9 617	9 305	9 624	 	
Elhelyezést kérők száma	7 298	5 892	7 100a)			 	
							
a) Csak a települési önkormányzatok által fenntartott intézményekbe jelentkezőket tartalmazza.	

Az egészségbiztosítás 2000-2001. évi gazdálkodása a)	
			
Egészségbiztosítási Alap bevételei, milliárd Ft	734,6	884,7	
     ebből: járulékbevételek és hozzájárulások	653,7	762,4	
 Egészségbiztosítási Alap kiadásai, milliárd Ft	798,2	915,0	
      ebből:			
        - természetbeni ellátások	556,3	623,4	
                   - gyógyító-megelőző ellátás 	376,1	410,3	
                   - gyógyszer 	150,8	179,5	
                   - gyógyászati segédeszköz	22,7	25,0	
        - pénzbeli ellátások és nyugellátás	220,8	270,8	
                     ebből:			
                   - korhatár alatti III. csoportos
                     rokkantsági és baleseti rokkantsági nyugdíj	124,2	152,5	
                   - hozzátartozói nyugellátás	4,5	5,5	
                   - baleseti járadék	3,6	4,2	
                   - táppénz	56,1	64,2	
			
a) A Országos Nyugdíjbiztosítási Főigazgatóság naptári évben eszközölt pénzügyi kifizetések adatai alapján
(főkönyvi adatok).	

	
Rokkantság		

Megnevezés	2000	2001	2004	
Rokkantsági és baleseti rokkantsági nyugdíjasok száma (fő) a)	772 286	789 544	806 491	
    ebből: korhatár alattiak	447 001	453 203	462 228	
Az  OOSZI b)  I. és II. fokú orvosi bizottságai által véleményezett
új rokkantak és baleseti rokkantak száma (fő)	47 755	51 210		
    ebből: III. fokú rokkant (fő)	38 415	41 970		
Megváltozott munkaképességűek járadékai			222 199	
Rokkantásgi járadék		 	27 923	
				
a) Országos Nyugdíjbiztosítási Főigazgatóság adata				
b) Országos Orvosszakértői Intézet