Csokonai Vitéz Mihály:

Alkalmatosságra írt versek

Szakdolgozat

Készítette: Mező Tibor 						Bírálta: Szuromi Lajos

V. évf. magyar-történelem szak

Kossuth Lajos Tudományegyetem
Debrecen

1991

Köszönetet mondok valamennyi Tanszék munkatársának, ahol megfordultam, és az 
Egyetemi Könyvtár csaknem valamennyi dolgozójának, akik segítették alkotómunkámat, különösképpen Szuromi Lajos Tanár Úrnak, mert kezdetektől fogva példátlan türelemmel és szeretettel támogatott, hasonlóképpen Szilágyi Ferenc Úrnak, aki a Kritikai Kiadás kéziratát megtekintésre rendelkezésemre bocsátotta, és feleségemnek, aki nélkül az alábbi munka semmiképpen nem készülhetett volna el.
	Mindezek ellenére a körülményeim miatt elhagytam a 3. fejezetet és az alcímet, amely az általános irodalomtudomány elméletét lett volna alkalmatos kifejteni. A kritikusaim figyelmébe ajánlom annak meggondolását, hogy az igazság olyan hazugság, amelyen mindig lehet javítani.

1. fejezet

Csokonai jelenléte a nyomtatott irodalomban

Csokonai életművének feldolgozása és tanulságainak levonása a kutatót arra készteti, hogy mindenekelőtt különbséget tegyen a nyomtatott irodalomban a művésznek életében való és halála utáni jelenléte között. A legteljesebben a Kritikai Kiadás közli a költő műveinek bibliográfiáját, amelyekkel, amíg élt, szerepelt az irodalmi sajtóban és a könyvirodalomban.
A bibliográfiából kitűnik a költő egyedülálló vállalkozása 1796-ban, amikor kézírásban lévő munkáit saját kiadású újságjában tette közzé, melyet csak maga írt tele Weber Simon Péter betűivel, és amely végül összesen 44 verset tartalmazott. Figyelmet érdemel az a próbálkozása is, amelyet 1801-ben kezdeményez, miszerint műveit műfajokba csoportosítva óhajtotta kinyomtatni. A két kezdeményezés között nyilvánvaló a különbség, 1796-ban még vegyesen közli különböző jellegű verses műveit folytatásokban, ahol a füzetek sorának vége nyitott (lineáris). Erre vonatkozó nézeteiről tanúskodik többek közt a költő kéziratos hagyatékában fennmaradt autográf és idegen kezektől származó címjegyzék-sorozata. Kivételt három címjegyzék képez, miszerint ’Az első katalógus’-on (1795) az egyes műalkotások mellett szisztematikusan megjelennek a műfajjelölések, valamint ’Nagy Gábor jegyzetei a Lilla-versekről’ (1796) és a ’Szerelmes versciklus betűrendes mutatója’ (1798), amelyek már ciklustervekről árulkodnak.
	Meg kell, hogy jegyezzük, a ciklus és a műfaj fogalmát nem szabad összekeverni, vagy szinonimaként használni, mint ahogy a K. K. több helyen teszi. A ciklus a műalkotások tárgyuk szerinti csoportja. A műfaj szintén a műalkotások csoportosításának kategóriája, de a ciklustól eltérően a csoportosítás alapja a műalkotás sajátosságaiban rejlik, s nem a műalkotás tárgyának sajátosságaiban. A műfajba tartozó műalkotásegyedek bizonyos hasonlóságaik alapján összetartoznak, és közös sajátságuk révén más csoportoktól elkülönülnek. A TESz Földi Jánosra hivatkozva a faj címszó 3. jelentését ekképpen fogalmazza meg: ,,lényeges jegyeikben egyező jelenségeknek, alkotásoknak stb. csoportja, alcsoportja; Art, Sorte.” Ami egy ciklusba tartozik, egyáltalán nem biztos, hogy egy műfajt is alkot. A halálról például lehet műveket írni, s azokat ciklusba rendezni, ahol a különböző műveket a halál, mint tárgy hozza egybe. Szabó Lőrinc alkalmi műve, pl. A huszonhatodik év lírai rekviem százhúsz szonettben ciklust alkot, ugyanakkor egyező műfajba (szonett) tartoznak a műalkotásegyedek, de a ciklus kritériumába nem tartozik bele, hogy feltétlen egy műfajú legyen minden előhozott mű; akár a 61. szonett helyén egy novella is állhatna, ha a tárgya a halál lenne. Ez esetben pusztán esztétikai kérdésként merülne fel, hogy szépnek tűnne-e 119 szonett között egy novella. Szabó Lőric említett műve azért alkalmi, mert művével feleségének halálához kötődik, mint alkalomhoz. Csokonai Lilla-versei is ciklust alkotnak, mert tárgyuknak egy nőszemélyt választott ki a költő, és a szerelmet.
	Csokonai életművében a nagy fordulat akkor következett be, amikor felhagy a ciklus gondolatával is, amely Arisztotelésztől kezdve számos klasszikus poétika alapja, és áttér a műfaj fogalmának használatára. 1801-ben már szoros koncepciót árul el az életműkiadásban, amikor a műveket műfajrend szerint csoportosítja horizontálisan zárt rendszerben. A műfajokba szedett művek hierarchikus rendben követik egymást, s a hierarchia legalján látszólag az alkalmi költemények szerepelnek, mint önálló kötetanyag.
	Az eddig elmondottak már önmagukban felkelthetik az olvasó érdeklődését arra vonatkozóan, hogy miként lehetséges egyetlen életműben két gyökeresen eltérő rendszernek a megléte, olyan életműben, amely eredendően lineárisan építkezik, s amelyre 1801-től rátelepül egy hierarchikus rendszer a maga vertikális jellegével. Csokonai nem élte meg egyetlen műfajrendszerű kötetének kijöttét sem a nyomdából, sikertelen kísérlet történt 1803-ban Kassán, ahol is a Lillát szedték, ellenben a halála után burjánzott efféle könyvirodalma. Amiatt, hogy a korabeli magyar könyvkiadás csak késve tudta követni Csokonai életművének változásait, a műfajrendszerű kiadás nem a költő közreműködésével jött létre, az ő szándékait csak emlékezetből, szóbeli és egyes kézirati intenciók alapján valósíthatták meg utódai. Csokonai tervei alászálltak halálával, amiről az utókornak pusztán töredékeket őriznek a műfajjegyzékek: ,,Az első katalógus 1795.”; ,,Vázlatos kiadási terv 1801.”; ,,Az új katalógus 1802.”; ,,Kéziratcsomók jegyzékei 1802.”; Műfajjegyzék 1802.”; ,,Az Ódák tervezete 1802-1803.”; ,,A Lilla-dalok tervezetei 1802-1803.”; ,,Az Alkalmatosságra írt versek lajstromai 1802. és 1804.”; és a ,,Kései címjegyzék 1804. körül”, amelyek tárgyunkban a legfőbb források. Csokonai halála óta még az sem dőlt el világosan, hogyan közöljük a költő műveit gyűjteményes kiadásokban, ami pedig a Csokonai-textológia alapkérdése.
	Csokonai maga két lehetőséget kínált fel. 1796-ig szorosan vett koncepciója nem volt, fő szempontja ekkor, hogy a közzétett művek olvasmányosak legyenek a közönségnek, nem terelte a figyelmet valamely előzetesen kitervelt rend irányába, ezért szabadkozik a DMM-ben. Előbb citálja Horatiust (,,Sedula nos exercet inertia”), majd így folytatja: ,,Ha a Múzsa kevés alkalmatosságra-való versezetekkel fog szolgálni, annak azt az okát adja, hogy a Thémis és a Politika tornácában még kevés ideig múlatván, az ollyanokba könyen meg találna botlani. Eszerént tehát ő csak bőlcselkedni fog s néha-néha tréfálódni. Mind a kettőt véghez kívánja pedig vinni, hogy az érdemes olvasók mind a két nemének udvarolhasson. […] Ő ollyan egyűgyű, hogy mindennek óhajtana tetszeni; pedig én már eleget mondottam néki, hogy az lehetetlenség.” Hamarosan ráérez az országos kérdések körül hányódva, hogyha nem akar a vásári poéta szintjére süllyedni, akkor tágítania kell fentebbi elképzelésétől, inkább előbb mint utóbb ,,alkalmatosságra-való versezetekkel” kell előállni, s valamely fontos szemponttal a közönséget megnyerni. A DMM II. számától kezdve a régi költeményei mellett helyet kapnak a rögtönzött alkalmiak is, ahol időszerű, politikai kérdésekben foglal állást. Tehát különösebb rendszer nélkül olvasmányossá formált gyűjteményes kiadásban gondolkodott Csokonai 1796 előtt, ami sajátos formát kapott füzet-sorozatában. Ebben helyezte volna el az olykor-olykor elkészült művét.
	Az életmű új tapasztalatokkal és jelentős művekkel bővült a DMM kudarca után is, s a kiadás szüksége nem csökkent egy szemernyit sem, mert az alkalmi kiadások nem reprezentálhatták a költő egész tevékenységét, s eközben meg kellett születnie az új elgondolásnak minden korábbitól eltérő kiadástervre vonatkozóan. Mint fentebb említettem, 1801-től kezdve Csokonai úgy találta jónak, ha műveit műfajokba csoportosítja, és így teszi közzé; miként annak idején Horatius tette. A Lilla-ciklust elkeresztelte ,,érzékeny dalok”-nak, s az anakreoni dalok mellett beillesztette egy elképzelt műfajrendbe.

***

A Csokonai-hagyaték modernizálására az első lépéseket Kazinczy Ferenc tette meg. Mielőbb bírhatta volna az életmű egészét – tudvalévő, hogy a Csokonai-anyag nagy része kézírásban hevert –, kijelentette a Magyar Kurir hasábjain 1805-ben, hogy minden bizonnyal ő lesz a költő munkáinak kiadója. Kiadói elgondolásairól egyelőre nem sokat sejtetett, erről bővebbet 1806-ban akart tudatni a Hazai Tudósításokban, ahol azonban kézirata idevonatkozó részének nem adtak helyt, csak Hindy Árpád közölte majdcsak nyolcvan évvel később. 1806. július 30-án – e kézirat keletkezésekor – Kazinczy már visszatekinteni kényszerült a Csokonai halála utáni másfél év történéseire, amikor így fogalmazott: ,,Azon Jelentésemben, azt fogadtam volt, hogy minden Irásait éntőlem fogja venni a Publicum. Azonban sokan ohajtották, hogy azok úgy lépjenek közre, a’ mint őket Cs[okonai] hagyta volt. Ime, megvan a’ mit óhajtottak. Igen kedves és méltán igen kedves barátja, Kis Imre Úr úgy adá-ki mind Lilláját ’s Odájit, mind Alkalmatossági verseit ’stbb. a’ hogy’ azokat Csokonainak papirosai köztt lelte. A’ Publicum tehát látja, mi és millyen az, a’ mit Cs[okonai] hagyott. Én jobb rendbe szedve, a’ hol az igen-jó daraboknak nem lészen ártalmára a’ nem-igen-jó és az igen-nem-jó darabok szomszédsága, ’s a’ gondatlanság’ sok hibájitól megtisztogatva adom-ki majd azoknak azt a’ részét, melly a’ Publicum figyelmére minden tekintetben érdemes, ’s így osztán a Publicum ezt a’ kedves Poétáját két kiadásban fogja bírni, mellynek egyike különböző néző pontokból tekintve vetekedni fog az elsőségért a’ másikával.”
	Amint látható, Kazinczy a Csokonai-hagyatéktól való elmozdulást szorgalmazta Kis Imre szöveggondozása ellenében. Ebbéli nézetének már 1805. február 18-án hangot adott Nagy Gábornak írt levelében: ,,Kis Imre Úr szép cselekedetet tesz barátja árnyéka eránt, hogy a’ Lillát nyomtattatja: de még szebbet tenne, ha a’ Lilla hibájit elébb megtisztítaná. Sem a’ rend nem jó, sem az Orthográfia. A’ Prefatio pedig irtóztató. Hadnagy Fazekas Úr poetice igazithatna benne holmit.” A közönségízlésre apellálva teszi fel a kérdést másik levelében: ,,…mi interesszálja a’ Publicum nagyját, sőt az egész Publicumot, (egy két könyvcsinálót kivévén), az e, hogy a’ Csokonai munkája hibátlanul adassék ki? vagy az, hogy hibájival?” A kutató alaposan utánanézhet, hogy végül is miért nem tudott Kazinczy Debrecenben együttműködni a hagyaték gondozóival, a főkérdés állását tekintve inkább most azt nézzük meg, hogy mit is akart valójában Kazinczy, illetve főképpen mi ellen irányozta kritikáját.
	Tanulságos, még ha nem is feltétlen érthetünk vele egyet, az a poétikai álláspontja, miszerint a művek szöveggondozásában az olvasó (saját) nézetét tartja mértékadónak, szemben a művészek akaratával. Ami ennél többre megy – szerintem írásban talán először –, nézeteinek lényegét egy Nagy Gáborhoz címzett levelében összegezte: ,,Mit mond az Úr a Csokonay halálának jelentésére? – Jó; légyen úgy; adja ki Kis Imre Úr Lillát, a’ mint Csokonai maga hagyta. De az csak ugyan tagadhatatlan, hogy a’ Csokonai munkájiban sok kitörleni való van a’ sok csudálást érdemlő szépség mellett. Neki az én ítéletem szerint legfelségesebb munkája a’ Pillangó, a’ Szemrehányás. De ebben is van holmi, a’ Kalvinistaságnál még veszedelmesebb: Debreczenyiség! Végye az Úr ezekhez a’ Diaetai Múzsát, a’ Rhédeiné verseit etc. mellyekben igen sok szép van, de csupa rendetlenség, zavar, etc. Ha majd Kis Imre Úr kiadja az ő verseit, én néki állok mintegy két esztendő múlva minden munkájinak, és rendbe szedem, ’s Fő Hadnagy Fazekas Úrnak kijegyzem, a’ mi nem szép, és reá bízom, hogy változtassa a’ mit akar és a’ mint akarja. Mind azt a’ mi nem szép, megtagadott munkák nevezete alatt egészen hátúlra hagyván.” 
	Kazinczy szóhasználatában a ,,Debreczenyiség!” fogalommá vált, de ennek origója a rend, illetve a ,,rendetlenség” (,,Osztán a’ rend…”), ami veszedelmesebb még a ,,Kalvinistaságnál” is. Hogy végül is milyen rendet látna ideálisnak, és mi a debreceniség tartalma, a Hazai Tudósításokban részletezi 1807-ben: ,,De ki-ki tudja, ha Debrecent ismeri, mit értenek közönségesen ’s Debrecen debrecenségén, és hogy ott a’ kisvárosi lélek, melly irtóztató játékot űz. Ott minden a’ maga szemével lát, ’s próbálja bár valaki mondani, hogy az nem mindenkor jól lát! […] Egy németül derekasan tudó férfi, de aki már nincs Debrecenben, olly megvetéssel nevezi a’ Molly édes éneklőjének nevét, amellyet senki sem képzelhet, ha Debrecenben nem forgott, és így Wieland a’ Leonore magasztalásáért, ’s Goethe, hogy őtet a’ Homér fordítására buzdítgatta, nyomorult critikusok! Magyarul senki nem tud, hanem ha egy hitnek sorsosa, és úgy is csak úgy, ha Debrecenben neveltetett. Mit az a’ Révai Grammatikája? Az nem ér semmit! A’ Debreceni a’ jó! ’s bévezetése örökös remeke a’ stylistikának! Egy tiszteletes és sok tudományú férjfi nem lél semmi szépet Anakreonban, ’s ahelyett hogy tulajdon ízlése helyessége eránt támadna benne kétség, fejcsóválva csudálkozik mind azokon, a’ kik Anákreont édességgel eltelve lenni mondják, ’s száz meg száz illyenek!”Ugyanerről később: ,,Azt mondják, hogy mondhassanak valamit, hogy kevélységem el nem tűri az ellenkezést, a’ különböző gondolkozást. – Én pedig azt hittem, hogy a’ szabad, bátor, de csendes tónusú, annyival inkább bizakodást mutató ellenkezés legszebb neme a’ complimentnek! Ki ne olvassa eleven gyönyörködéssel a’ Socrates élete dialogusait, és azokat amellyeket ezeknek hasonlatosságokra Cicero, Wieland és Herder írtanak? De ki nem fakad ismét vagy mérges kacagásra vagy még többre, mikor azt látja, hogy Dávus, a’ szolga! A’ Winckelmann pallástjába öltözik, ’s a’ leghomloktalanabb praefidentiával magyarázza az elegans formarm spectatoroknak, hogy a Fubusok és Rutubák mívei az igazi remekjei a’ mesterségnek? Midőn azt látja, hogy egy nagy tudományú férjfiú egy weimari aktrisz ellen azt vitatja, hogy a’ német moduláció nem alkalmatos a’ költés szép munkáira, ’s ezt onnan mutatja meg, hogy a véghetetlenül kedves zengésű Begebenheit-ot, melly dijambus (U ─ U ─), így mondatja ki bÉgebenhajjt (─ U U │ ─)? s a t.” Tehát a debreceniség jellemzői: nyitottság (,,Ott minden a’ maga szemével lát…”), szembehelyezkedés Goethe-poétikával (,,Wieland […] ’s Goethe […] nyomorult critikusok!”, vagy ,,egy nagy tudományú férjfiú egy weimari aktrisz ellen azt vitatja…”), önteltség (,,Mit az a’ Révai Gramatikája? Az nem ér semmit! a’ Debreceni a’ jó!…”, társadalmi alacsonyság (,,De ki nem fakad ismét vagy mérges kacagásra vagy még többre, mikor azt látja, hogy Dávus, a’ szolga! A’ Winckelmann pallástjába öltözik…”) és tudálékosság (,,a’ véghetetlenül kedves zengésű Begebenheit-ot, melly dijambus (U ─ U ─), így mondatja ki bÉgebenhajjt 
(─ U U │ ─)”). A rend pedig, amiért pálcát tör az életműkiadásban Kazinczy, nem más, mint Arisztotelész cikluselvű poétikája Goethe közvetítésével. A széphalmi mester a műfajrend ellen fakad ki. Nem csak az egyes művekből törölné ki az oda nem illő részeket, hanem egész műveket, köteteket hagyna el, fölborítva Csokonai műfajrendszerű építkezési módját; s legelébb a DMM és az AV átszerkesztése, illetve elhagyása érdekében cselekedne: ,,Nagy része a Diaetai Múzsájának etc. etc. minthogy egészen el nem hallgattathatik, arra való, hogy mint idétlen fajzások, hátulra vettessék etc. etc.” Mivel Fazekas Mihályt az együttműködésre rávenni nem tudta, másfél évtized múlva pedig Kölcsey Ferenc hajlandónak bizonyult rá, mert miként magát és Fazekast, Kölcseyt is Csokonai fajtájából valónak tartotta, amilyenre terveihez számítania kellett: ,,Én Csokonainak személyes barátja voltam, ’s úgy tartom, hogy stúdiumunk megegyezett…”. Bizonyos tekintélyét ért sérelmek orvoslása végett és a maga igazáért nagyszabású támadást kezdeményezett a ,,Debreczenyiség!” ellen, de nem abból az alapállásból, ahogy hitte, hogy ő Csokonaival egyező gondolkodású és iskolázottságú, hanem éppen ellenkezőleg, arisztoteliánus és németes nézetekből kiindulva; így sem megérteni, sem továbbgondolni nem tudta a Csokonai-Földi hagyatékot, a debreceniséget.
	Kölcsey az ismeretes 1815-ben írt, de csak 1817-ben, a Tudományos Gyűjteményben megjelent Csokonai-kritikában legfőképpen a műfajrendszerű gondolkodás és a gondolkodásból következő életvezetés ellen kelt ki Kazinczy nézetei nyomán, amikor támadta Csokonait, hogy ő minden akart lenni, holott szerényebb célokkal is beérhette volna: ,,Sok út van veretve a pályán, mely mind a célhoz viszen, de kevésnek adta a sors, hogy mindenik útat megfuthassa, és aki csak egyet is dicsőséggel megfutott, méltó a koszorúra. […] A genie sok classisokra oszlik fel. Vagynak nagyok, kik nem találnak útat magok előtt, s önerejekkel futják a még ismeretlen pályát. Vagynak kisebbek, kik ha nem találnak útat magok előtt, nem is lépnek fel soha. Mindnyájan függenek a körülményektől, a kornak véleményeitől stb., de a nagyobbak a sötétben is tudnak világot terjeszteni s nem ragadtatnak el úgy koroknak durvaságától s rossz ízlésétől is, hogy nagyságoknak jeleit ne adhatnák, a kisebbek pedig lerogynak a teher alatt s olyanokká lesznek, mint akiktől vezettetnek. Homér, Shakespeare és Goethe nagyok lettek volna minden körülményekben, de Horác egy filozófiai század megjelenése nélkül nem fogott volna születni, s Virgíl ha Apollonius korában görögnek született volna, talán csak a ciklushoz fogott volna tartozni, éppen úgy mint Abaelard és mások a skolasztikusokhoz tartoztak, mert nem Sokratesnek tanítványai voltak. […] Mind Himfy mind Csokonai határ közé szorított geniek. Amaz érzéseket tud zengeni, és sem regéiben sem Hunyadijában nem titkolhatta el a lírai lelket.* (<<*S azok szerencsétlen próbák valának.>>) Cs.-ról egy (talán Jenai) Literaturzeitungban az mondatott, hogy ő az anakreoni nemben legszerencsésb. Rec. azt hiszi, hogy őtet a Hafiz sírhalmában is azon makacsúl vidám lélek kapja meg, mely a Parasztdalban s más hasonlókban uralkodik, s ez vala a pálya, mely Csokonainak megnyittatott, de ő ezt gondatlanúl futotta meg, s lángoló érzéseket kezde dallani, és époszi tárgyakat, mert Árpádiásza, úgy mondják, már útban volt!! […] Csokonai harmincegyedik évében hala meg, s ezen korában Berzsenyi már elérte azon pontot, melyet ő nehezen fog többé felülmúlni; s Csokonaiból még nem egészen látszik, mely pontig fogott volna törekedhetni azon erőnél fogva, melyet neki a természet engedett. […] Így tehette volna még egy hosszabb élet s kedvezőbb körűlmények Csokonait többnek mint így lehetett. De mivel neki táplálást nyújtó hivatala nem volt, s éltének nagyobb részét másoknál (de nem úgy mint Pope a maga lord barátjánál, sőt inkább gyakran mint az ismeretes virtuóz Lavota) töltögette, hozzájárulván ehhez a versírásbeli nagy könnyűsége is, hirtelen ragadtatott alkalmi verselésekre, s az ilyenek a legerősebb geniuszt is elnyomják. Nincs veszedelmesebb az írókra nézve, mint sokat írni, s ez a sokat írás, amellett, hogy a munkákat gondatlan készűletűekké teszi, a tanulástól is elvonja az írókat. Egy múlt századi német tudós ezen utolsó oknál fogva inti az ifjakat, hogy könyveket ne írogassanak; s úgy látszik, hogy sokszor a nem ifjaknak is kellene ezt kiáltoznunk. Mert valóban mindég több van tanulni, mint tanítani való.” 1829-ben a Muzárion-Élet és Literatura hasábjain Kazinczy még egyértelműbbé teszi a helyzetet Kölcseyre hivatkozva: ,,A’ kit Isteneink szeretnek, ifjant hal-el – úgy hitte a’ Görög. De sorsát még inkább áldhatja, a’ ki ép öregséget ér, ’s ideje van, ifjúsága’ vétkeit megigazítani. Csokonainak ez nem engedtetett; ő harminckét eszt. korában halt meg… […] A’ mit tőle bírunk, mutatja a ritka adományú, igen szép ismeretű, szerencsés hajlékonyságú ifju-férfit, kiből más csillagzatok alatt, más úton indúlva, valami igen nagy, legalább igen jó, lehetett volna; de azt is mutatja ’ ki nem juthata-el czéljaihoz, sőt, hamis útakra tévedvén és tévesztetvén, egyéb leve, mint a’ mi illy ifjú korában is már lehetett volna. Leglelkesebb, legszerencsésb dolgozásait, mint a’ leggondatlanabbakat, foltok piszkolják el, ’s nem ritkán nevetséges foltok. […] Csokonai elragadtatással olvasá Himfyt; azt hitte, hogy ollyat ő is tud mihelytt akar, vagy talán esze is meg van vala kérve csudálójitól; és megjelene – Lilla! Ódákat is vára magától, ’s írt Ódákat is – sustorogó tüzűeket – mint szonetteket Anacreonticákat. Most Árpádiászt akara adni, de szerencséjére egy neki magánál inkább kedvező halál kikapá gyalázatja elől. […] Csokonai valóban Tenniers. Mint ragyogna ő, ha csak Tenniers akart volna inkább maradni, mint hogy Ódaköltő is leve! Mert, csak valljuk-meg, maga az a csudálójitul csudált t r i l l á s és L i l l á s Földiekkel játszó is rendes egy Óda" Kazinczy és Kölcsey ereje még arra tellett, hogy egyes Csokonai-műveket átírjon. Nem akarok élcelődni, mert a széphalmi mester és Kölcsey nem szolgált rá benső érzéseikben, még ha ad abszurdumig vitték is a Csokonai kritikát, de függetlenül a címzett személyétől a Muzárion-vitában (1829) a Kazinczy által fémjelzett modernizációs kísérlet lényegére és hiábavalóságára tapintott rá ez az alkalmi epigramma:
,,Mit bámulsz, Csokonay’ versére nyeríte ha pórnép?
Bár lent szállt, soha nem volt Pegasusa herélt.” 

	Toldy Ferenc, bár nem egészen függetlenül Kazinczytól, akiket összekapcsolt egyebek mellett az Akadémia, más úton indult, mint példaképe: a Csokonai-művek egy részét keletkezési idejük szerint csoportosította. Ajánlásából kitűnik, hogy teljesen szakít a Kazinczy-koncepcióval, amikor a maga munkáját Csokonaihoz képest ,,teljes és hű” kiadásnak értékelte. Számomra – a gondolatmenetet illetően – a következők érdemlegesek most e kiadás-tervvel kapcsolatban: Toldy részlegesen megőrizte kiadásában a nyitott rendszernek a sajátosságát az AV kötetanyagának megszüntetésével (átdolgozásával), másrészt részben továbbvitte a Csokonaitól származó műfajrend hagyományát, megtartva az AV kötetén kívül minden más műfajgyűjteményt, részben pedig bővítette új versek anyagával az életműkiadást. Toldynál az alkalmi versek és a DMM versei egy tagba kerültek (keletkezési idejüket kikövetkeztetve s három időszakra csoportosítva őket: ,,Első könyv 1790-1795.”, ,,Második könyv 1796.”, Harmadik könyv 1797-1804.”), és elnevezte őket ,,Elegyes költeményeknek”-nek. Elébe az AV Előbeszédét illesztette az alábbi indoklással: ,,Ezen Előbeszéd az >>Alkalmatosságra írt Versek<< előtt áll… Én a felvett idősor kedvéért kénytelen voltam e versek rendét felbontani, s azokat nem csak más szerben, de egyebek közbetételével is közölni. Mind a mellett sem kételkedtem az előszót az >>Elegyes költemények<< általam szabott osztálya elébe tűzni, mint a mellyek tartalma csakugyan egy részt alkalmi szerzemény." A ,,Dorottya 1799.”, ,,Lilla 1793-1802.”, ,,Anacreoni dalok 1802.”, ,,A Tavasz s némelly apróbb darabok Kleistből 1802.”, ,,Ódák 1794-1804.”, ,,Színjátékok 1796 előtt.”, ,,Csokonai hátrahagyott írásai.”: ,,Békaegérharc 1791.”, ,,A csókok 1794.”, ,,A szeretet töredék 1794.”, ,,Állatok beszélgetése 1790.”; ,,Színjátékok.”: ,,I. Tempefői […] 1793.”, ,,II. Gerson du Malheureux […] 1795.”, ,,III. Az özvegy Karnyóné s két Szeleburdiak […] 1799.” után a most először közölt műveket a ,,Hátrahagyott elegyes versek” névvel illette (könyvbeosztása, mint az ,,Elegyes versek”-nél). Toldy eredménye a Csokonai-kiadással ily módon igen felemás, mert kérdéses, hogy az AV felbontását elégségesen indokolja-e a történeti és az értékszempont. A ,,halottas verseket” többek közt ilyen indokkal utasítja vissza: ,,azon felül, hogy magán s nem köz használatra készültek, sem új oldalról, sem nagyobb becsben költőnket elő nem tüntetik.” Ismert dolog, hogy egy gyűjteményes kiadásban a műalkotás értelme függhet attól a helyzettől is, amit a műalkotás a többi között elfoglal, tehát a műalkotás a többi között elfoglalt helye alapján többletértelmet közvetíthet. Csokonai a többletértelmet 1801-ben a műfaj fogalmában jelölte meg, Toldy ellenben az idő fogalmát is bevezette az előbbi mellett. De mi az idő, és mit kezdhet az irodalom, ill. az irodalomtudomány az idő fogalmával? 
	Az idő lényege szerintem az egymásutániság (linea), ami legalább két tetszőleges alkatnak egymáshoz és a viszonyítást végző személyhez való viszonyítása által jön létre. Alkatnak gondolom például a szervetlen tárgyat, az élő szervezetet, valamely történést, sőt az ember tevékenységének olyan termékét is, mint a műalkotás. Az egymás utáni, vagy akár melletti helyzetet illetően a lépték (skála) az, ami két alkat egymáshoz való viszonyításának az eszköze. Ugyanakkor az alkatok viszonyító személyhez való viszonyításának az alapja a léptéken a kezdet meghatározása, és a lépték mértékeinek (fokbeosztásának) a megválasztása a viszonyítást végző személy által. Természetesen a viszonyító személy magához közeli, szemléletes kezdőpontot jelöl meg, s a léptéken a fokokat is önmaga mértékéhez igazítja; tulajdonképpen a viszonyító személy a kezdőpontot jelöli meg a ,,lineán”, amikor például a homokórát vagy vízórát működésbe hozza, s a lépték fokait választja meg, amikor az óra falára helyezett skálán fokbeosztást végez. Véleményem szerint az idő racionálisan (képességeink által) felfogható tény, a mindenkori viszonyítást végző személy szükséglete termeli újjá, hogy mérje a közét az alkatok létezésének, létezésük tartamának, hogy elrendezze és érzékelje a különböző alkatok egymás utáni vagy melletti helyzetét, sorozatukat.
	Az irodalomtudós feladata lényegében nem áll másból – gondolhatta Toldy –, mint a műalkotásokat egymás mellé és egymás után elrendezni, ahogy a keletkezésük ideje megkívánja, a műalkotásokról pedig így, a mutatkozó hasonlóságok és különbözőségek alapján elmondani a tapasztaltakat. Ekképpen természetszerűleg nem a műfaj, hanem a kormű fogalom születik meg a tudós gondolatában, tehát az irodalom kapcsán korszakról, kortársról, korstílusról, korszellemről, akár korakaratról (v.ö. közakarat) beszél. Az ilyen megközelítésnek a középpontjában szükségképpen a fejlődés kerül, ill. annak leírása, vizsgálata, s a fejlődést e megközelítés úgy tekinti, mint élettények egymás utáni és melletti sorát. Toldy munkásságából kitetszik, hogy maga hánykódott a két szemlélet (kormű és műfaj) között, ezért engedett a műfajszempontnak, amely mégiscsak Csokonaira megy vissza, és szorgalmazta az idő-szempontot az alkalmi művek rovására. Feltételezhetjük azt is, hogy e két szemlélet harca fejeződik ki Toldy és Kelemföldy (Kecskeméthy Szabó Dániel) rivalizálásában. Toldy a maga munkáját a közönség felé kudarcnak érzi: ,,Ha ezen, eddig ugyan még a legtökéletesebb hidegséggel fogadott, kiadásban Csokonai magát a kedvesség és tekintet azon fokára felvivandja, melly őt illeti, s megérhetem, hogy őt másodszor is kezeimből vegye a haza…” A Csokonai-életműkiadások több mint száz évig a Toldy által taposott nyomon haladtak.
	Toldy után Juhász Géza volt, aki új csapást vágott a Csokonai-filológiában. Év nélkül jelentette meg ,,Csokonai válogatott költeményei”-t. A bevezetőben Juhász Géza Csokonait diáknak, polgárnak és varázslónak titulálja, aki ,,aranyhidat épít a Hortobágytól Dél-Amerikáig, Kínáig; hegyet támaszt a pusztaságon, vet, arat, szőlőt ültet, mustot szűr: halhatatlan költészet kenyerét és borát.” Ugyanakkor teljes egészében felhagy a kötetben a műfajszempontú közlésmóddal, helyette a ciklusrendet ajánlja. Maga a válogatás szempontjait a bevezetőben nem tárja fel, pusztán ennyit közöl: ,,Ő [Csokonai], a boldogtalan, rólunk ábrándozott, közénk vágyott, a huszadik és huszonegyedik századba. Tőlünk remélt igazi megértést. Ezzel a kiadásunkkal szeretnénk gyorsítani jóslata teljesedését. Elhagytunk versei közül mindent, ami külön készültséget, mélyebb korismeretet igényelne. Ezért mellőztük Dorottyáját, Békaegérharcát, színdarabjait, alkalmi verseit, fordításait, melyek inkább önálló újraköltések, ezért hagyjuk el remek tanulmányait, szép leveleit. Hiszen ennyi is képet adhat a legnagyobb magyar diákról.” Juhász Géza kezdeményezése a ciklusrenddel nem menne többre marginális jelenségnél, ha szerzője megállt volna azon a ponton, ahol Csokonai is csak átmenetileg és rövid ideig időzött. Ellenben a Kritikai Kiadás kezdeményezőjeként Toldy után szegődött, félretéve annak aggályait a műfajrendre vonatkozóan, s megkísérelte az időrendet az egész Csokonai-életműre a művek keletkezési ideje alapján kiterjeszteni. A szándék számos kérdést vet fel: honnan kezdődik az egyik és honnan a másik műalkotás (tehát hol húzódnak a műalkotások határai), a mű keletkezése-e a mű legfontosabb attribútuma, a mű keletkezése mekkora időtartam az egyes műalkotások esetében, az egyes művek keletkezésének ,,történetei” egy egyenes vonalú pályán, átfedések nélkül reprezentálják-e a költői életművet, és egyáltalán, az időrend a legfontosabb szempont, amire Csokonai törekedett, ami persze számára még eleven élettény volt? Ezek után nem véletlen, hogy a K.K.-t szemlélve nem pusztán egy kiadói munkának, hanem egy kiadás eposzának vagyunk a tanúi idestova 40 éve. E vállalkozás mellékterméke (vagy előképe) az 1955-ben megjelent válogatás: Csokonai Vitéz Mihály Elegyes Poétai Munkái, mellyeket mint debretzeni deák írt (1789-1795.).
	Mind Toldy, mind Juhász Géza az AV-et félretolta, legalábbis a jelentőségét közel sem ismerték fel. Ezért tanulságos megvizsgálni, hogy az életműkiadások tapasztalatait mennyiben egészítik ki a válogatások, amelyek igen nagy számban sorjáznak az utóbbi kétszáz évben meglehetős rendszerességgel. Olyan műveket tekintek válogatott kiadásnak, amelyek önálló könyv alakban (vagy füzetalakzatban) jelentek meg nyomtatásban, és a kiadás szerkesztőjének nem állt szándékában az életmű egészét megjelentetni, hanem csak azokat a műveket, amelyek valamilyen szempontból mégiscsak reprezentálják az életmű egészét. A K.K. mindez ideig mellőzi ennek a jelentős könyvállománynak a feldolgozását és közzétételét, ezért ,,Függelék”-ben közlöm bibliográfiaszerűen az idevonatkozó ismereteimet.
	A válogatások sajátságai közé tartoznak, hogy kielégíthetnek esztétikai és didaktikai, valamint poétikai szempontokat. Emellett azonban jelentős befolyást gyakorolhatnak az életműkiadásra, annak szempontanyagát bővíthetik, árnyalhatják, analizálhatják. A Csokonai-válogatások nóvuma az eddig megjelent vagy munka alatt álló életműkiadásokhoz képest, hogy a műfajrend és az időrend mellet felveszik a ciklusrend nézőpontját a művek osztályozásának alapjául (Kardos, 1905.; Juhász, 1941.; Vargha, 1984.). Kardos Albert a Dorottya mellett hat tárgykört különít el az életművön belül:
I.	Szerelmi költemények (20 vers)
II.	Bordalok (6 vers)
III.	Népdalok (2 vers)
IV.	Hazafias költemények (4 vers)
V.	Elmélkedő és tanító költemények (7 vers)
VI.	Leíró költemények (4 vers).
Juhász Géza hat is ciklust képez, de a ciklus megnevezése nála jelképes, egyes műalkotásokat emel ki megnevezés gyanánt:
I.	Magyar! Hajnal hasad! (15 vers)
II.	Az esztendő négy szakasza (22 vers)
III.	Az emberiség s a szeretet (34 vers)
IV.	Lilla (34 vers)
V.	Az én poézisom (17 vers)
VI.	A lélek halhatatlansága (I-V vers).
Vargha Balázs 1984-ben Csokonai erotikus írásait gyűjtötte egybe.
Figyelemre méltó a válogatások sorában, hogy az említett fő szempontokat a szerkesztők egymással elegyítik, így a három típus (idő, műfaj, ciklus) mellett negyediknek megjelenik az átmeneti sajátságokkal rendelkező osztály, aszerint tagolódva, hogy melyik két típus keveredik benne: műfajrend és időrend (Vargha, 1950.; Jancsó, 1959.; Jancsó, 1969), műfajrend és ciklusrend (Gulyás, 1939.), ciklusrend és időrend (Juhász, 1941.). Juhász Géza a szerkesztői nézetét a ciklusrendre vonatkozóan kifejti az Előszóban, a lappangó időrendet pedig homályban hagyja: ,,Ha ő [Csokonai] nincs, talán Petőfi és Arany sem mer annyira élet ízű hangon verselni, s ma valamennyien iskolában tanulnánk az ,,irodalmi nyelvet”. De költészetének tartalma még fontosabb. Érdekli az egész világ, a csillagok titka, a nagyítóüveg csodái, de még inkább, amit maga körül lát: a magyar élet. Tiltakozik az elnyomás ellen, akár lelki, akár testi – ebben is Petőfi előde. Csakhogy: Petőfi forradalmi szenvedélye nélkül. A bölcs türelem tanítómestere ő, holtig ott csillog az arcán valami edzett, kemény és mégis szelíd, megbocsátó, polgári mosoly. Látja kis és nagy dolgaink bonyolult egymásba illeszkedését: örök karikáját. Hisz fajtája jövőjében, az emberiség boldogulásában. Pedig a világ akkor sem volt egy szikrát sem különb. Európa térdig gázolt a vérben.
Ő, a boldogtalan, rólunk ábrándozott, közénk vágyott, a huszadik és huszonegyedik századba. Tőlünk remélt igazi megértést. Ezzel a kiadásunkkal szeretnénk gyorsítani jóslata teljesedését.” Az időrend érvényesülését a ,,fejezetcímek” juttatják kifejezésre, ha a ,,címnek” használt versek keletkezési idejét összeolvassuk:
I.	Magyar! Hajnal hasad! (1790.)
II.	Az esztendő négy szakasza (1794.)
III.	Az emberiség s a szeretet (1797.)
IV.	Lilla (cikluscím 1797-től)
V.	Az én poézisom (1803)
VI.	A lélek halhatatlansága (1804)
Juhász Ferenc kiadásának (1955., 1959., 1974.) tartalommutatója az idő, műfaj és ciklus mellett a művek alphabetikus osztályozásának lehetőségét is engedi sejtetni, éppen ezért ezt a válogatást a negyedik típus negyedik alfejezetébe illik besorolni, ahol az időrend és az alphabetikus rend elegyedik. A negyedik típus rendszerét ez a besorolás nem forgatja fel, mert hasonló alapon az alphabetikus renddel elméletileg képezhető egy műfaj-alphabetikus, ciklus-alphabetikus rend is.
A válogatások időrend szerinti kategóriájáról kell még itt szólni. Csokonai műveinek osztályozására az időrend alkalmazásával gyakorlatilag két nézet merült fel. Csokonaitól származik, hogy a művek besorolásához a műalkotás megjelenésének vagy kinyomásának az időpontját tekintsük alapnak, erre példa a DMM szerkezete, amikor is ott az alkalmi verseit tette közzé a költő. Más nézet, amely Toldytól egész a K.K.-ig hatalmas pályát futott be a Csokonai-textológiában, ami magától Csokonaitól sem teljesen idegen, a műalkotás keletkezésének dátumát tekinti elsődlegesnek, vállalva annak kockázatát, hogy az esetleges átfedéseket két műalkotás között oly módon oldja fel, hogy az egyiket a másik elébe, ill. utána helyezi.
A magam számára – az eddig elmondottakat figyelembe véve – mindvégig a következők vizsgálatát tartottam izgalmasnak, és ebben a munkában követendőnek:
1.	Lehet-e különbséget tenni alkalmi és nem alkalmi (önálló) műalkotás között, amint azt Csokonai állítja? – Csokonai több címlistát írt arról, hogy melyik költeményeit tartja alkalmi verseknek, ezen túlmenően több definíciója is ismeretes az alkalmi versre, amelyeket én nem tartok kielégítőnek. Emiatt támad szerintem rendezetlenség nála abból, hogy megbízhatóan tudjuk, mely versei maradtak ki az AV kötettervből, amelyeknek a helye éppen itt lett volna, és mely műalkotások nem tartoznak ide, bár azon kötettervben találhatók.
2.	Ha lehet különbséget tenni a két műtípus között, akkor milyen sajátosságai vannak az alkalmi műalkotásoknak?
3.	Ha az irodalomban el tudjuk különíteni egymástól az alkalmi és az önálló műveket, elkülöníthetők-e az egyes műfajok egymástól? – Csokonai határozott kísérletet tett erre, amikor világosan lírai, epikai, drámai műalkotáscsoportokat alkotott, ezen belül a lírát például dalokra, ódákra, a dalokat ,,érzékeny” és ,,anacreoni” dalokra osztotta. 
4.	Ha a műfajok is elválaszthatók egymástól, miként illeszthetők egy rendszerbe az alkalmi-nem alkalmi, illetőleg a lírai-epikai-drámai elhatárolás szempontjai? Hogyan fér meg Csokonai 1801 utáni poétikájában harmonikusan a két szempontsor, pedig az egyik kettősség, a másik hármasság, ill. nyitott sorozat? 
– Ezt a kérdést csak egy olyan poétika tudja megoldani, amely egyszerre egyidejű (szinkron) és történeti (diakron).
5.	Csokonai vajon megalkotta-e ezt a poétikát?
6.	Mi az oka, hogy Csokonai a nyomtatott irodalomban – életében szinte kizárólag! –csak az alkalmi művekkel volt jelen?

2. fejezet

Földi János és Csokonai, valamint Goethe állásfoglalásai az alkalmi műalkotásokról

	A magyar tudomány a XX. században csaknem mindent tud elemeiben az alkalmi költészetről, ennek ellenére a Világirodalmi Lexikon ezt az ismeretet közli felőle: ,,meghatározott, egyetlen alkalomra írt költői művek és rögtönzések gyűjtőfogalma.” A Magyar Irodalmi Lexikon ennél pusztán annyival állít többet, hogy felveszi tárgyául a mű megírásának egy jellemző körülményét, a megrendelőnek a szerepét: ,,alkalmi költészet valamely meghatározott alkalomra (pl. keresztelő, születésnap, esküvő, halál, évforduló, hivatalba való beiktatás) írt, nemegyszer rendelésre készült költői művek (versek, ritkábban színjátékok) gyűjtőneve. […] egyedüli hivatásuk az ünnepi alkalom fényének emelése.” Az alkalmi költészetről való gondolkodásban a legmerészebb következtetésekig Forgács László jutott el modernnek tartott poétikájában. Goethére hivatkozva definiált: ,,alkalmi költészeten a tárgyi apropót lefülelő költői személyességet kell értenünk; s korántsem személytelen tárgyiasságot.” Arisztotelész ciklusrendszerű poétikájára építve gondolatmenetét, amely poétika Goethétől sem idegen, szükségesnek tartotta kifejteni a következőt is: ,,az [alkalmi költészet] gyűjtőfogalmába mindenekelőtt a lírikus Énre ható tárgyi világ jelenségei, így a természetet, életképet, környezetet, csendéletet, arcképet festő műfajok tartoznak; a műnem jellegének legtisztábban megfelelő műfaj az élmény és az alkalom találkozási pontján keletkező dal, továbbá a lírikus Én indulatait, érzelmeit, hangulatait megragadó elégia, ditirambus, óda, himnusz stb. A [gondolati líra] csoportjába az epigrammát, a gnómát, a filozófiai költeményt, a költői hitvallást, az ars poeticát stb. sorolhatjuk be. Ez utóbbi műfajcsoport tagjait az különbözteti meg a tárgyi vagy alanyi alkalmakhoz kötődő műfajoktól, hogy bennük a lírikus élményeit eszmékké, eszméit pedig élményekké objektiválja…” Ebben a poétikában, mivel az ,,Alkotói Én és Világ találkozása a lírában nemcsak az érzéki apropókhoz kötődő alkalmi költészet rendjébe eshet meg,” hanem a ,,gondolati költőiség műfajcsoportjában” is, az alkalmi költészet és a gondolati líra egymás mellé kerül. Sőt, Forgács asszociációja túllép az alkalmi költemény körén is: definíciójából eredő disztinkciója a ,,műnemek és műfajok” közötti elhatárolódás módszerévé is válik: ,,A műnemek és műfajok nem a szerző szándéka szerint válnak nagy műalkotások közegévé, hanem a ,,kor” és a ,,költő” találkozásakor. Olyankor lel rá a költő az alkalmas műfajra, amikor a társadalmi-történelmi fejlődés meghatározott jellegű élethelyzetet állít előtérbe, a költő pedig felismeri, a maga képére hasonítja át és remekművé érleli ezt az [emberi állapotot].” E merész gondolatmenet után nem csodálkozhatunk azon, hogy Forgács, bár az alkalmi költészet fogalmát használja, egy szót sem szentel az alkalom hagyományos fogalmára (beiktatás, szentelő stb.), annak nyűgét pro definitione lerázta, hogy Goethe ,,ihlet”-fogalmát egyoldalúan alkalmazhassa saját céljainak alárendelve.
	Tolnai Vilmos kiegyensúlyozottabban ítélt, miközben maga is Goethéhez nyúlt vissza. Tolnai a szövegvizsgálat egyik aspektusából, a ,,forráskutatásból” közelített az alkalmi költészet felé. Forráskutatáson itt azt érti, hogy a kutató ,,keresi a mű eredetét, elemeinek kapcsolatát egyéni, irodalmi, társadalmi s egyéb előzményeivel. Mintegy bele akar tekinteni a költő műhelyébe, látni akarja azt az anyagot, amiből –, s azokat a mintákat, amelyek után művét alkotta.”; ,,kívülről befelé ható tényezőkkel, a nyers anyagnak a lélekben való átalakításával foglalkozik.” A forrásokat a ,,költő én-jéhez” való viszony alapján két részre csoportosította, úgymint ,,belső források” (élmény) és ,,külső források” (hagyomány, alkalom), s az alkalmat és az alkalmi költészetet ez utóbbi között találjuk. Az alkalmi költészet megemlítése során fölveti az alkalmi tényezők vizsgálatát, ,,melyek nem szolgáltatnak ugyan valóságos anyagot, hanem külső ösztönzést, indítást adnak egy irodalmi mű keletkezésére. Ilyen alkalmak: költői megbízás, tétel kitűzése, pályázat és mind azok a körülmények, melyek alkalomszerűségükkel erre valók.” Az általa felvázolt elgondolásról Tolnai így ítélt: ,,Természetes, hogy elméletben a forrásoknak e két, sőt, három csoportba való osztályozása könnyű. A valóságban azonban ez a megkülönböztetés gyakran nehézségekbe ütközik. Külső és belső forrás, objektív adat és szubjektív élmény, véletlen vagy adott alkalom sokszorosan összeszövődik. Kérdezhetjük, mért merített a költő abból a forrásból, melyet annyi más is ismert és kiaknázott? Mért épp ebből s nem másból? Mik voltak ennek a forrásnak ható tényezői? Mért indították meg benne a költői alkotás folyamatát? Mik az ihlet pillanatának szülő okai, mikor külső alkalom és belső készség egymásra talál, hogy egy új remekművet életre keltsen? Ezek mind olyan kérdések, melyekre a legritkább esetben lehet kétségtelen bizonyossággal válaszolni; legtöbbször csak a valószínűség határai közt maradunk és homályos sejtéssel állunk meg a teremtés titka előtt.”
Tolnai tehát elismeri, hogy amit mond, elméletileg jó, de nem praktikus. Így kétség támad azon következtetés felől, hogyha a mű keletkezésének az alkalom az oka, akkor ,,csekély értékű, legtöbbször teljesen értéktelen alkalmi költészet származik belőle, az udvari poéták dicsőítő versei, a pártfogók, mecénások világának verses termékei stb. De ha az alkalom igazi költői készséggel találkozik, akkor járhat kiváló eredménnyel. […] Gyakran ezekkel a teljesen külsőséges tényezőkkel is egyesül élményi elem. Az a hivatalos felszólítás, mely az önkényuralom idejében (1857) a magyar költőktől hódoló és üdvözlő ódát kívánt a leigázott Magyarországot látogató császár dicsőítésére, ez íratta meg Arannyal a Walesi bárdok feleletét: ,,Neved ki diccsel ejtené, nem él oly velsi bárd.” Tolnai szerint az értéktényezőn túl, melynek forrását láttuk tőle az előbb és megkérdőjeleztük, az alkalmi költészetnek a legfőbb sajátságai: az alkalom, a megbízás és a hagyomány. 
	Az alkalmi műalkotás alkalomban való szerepére vonatkozóan tudományos irodalmunk több helyén találkozunk értékes megállapításokkal. A Magyar Irodalmi Lexikon idézett címszavában, de ugyanezt ennél bővebben fejtegeti Kovács Endre, Szerdahelyi István: Irodalomelméleti alapfogalmak c. munkájában: ,,Az irodalom területén a puszta szépségre törekvő művészetnek ez a fajtája [értsd: ahol a szépség értéke fölé van rendelve a gyakorlati hasznosságnak] ritkább, de mégis megtalálható az ékesszólás és a széppublicisztika olyan formáiban, amilyen az ünnepi beszéd vagy ünnepi vezércikk. Ezek közismert események évfordulóinak alkalmából hangzanak el vagy íródnak, s ennek megfelelően csak utalásszerűen jelzik az adott téma tárgyi vonatkozásait, szerepük, feladatuk sokkal inkább az, hogy lelkesült hangulatot teremtsenek, emelkedetten szép szövegükkel fokozzák az ünnep fényét. […] műfaj- és illemsértés, ha pl. egy élő alkotó születésnapjának valamelyik évfordulójára írt köszöntőben kezdik firtatni az életmű árnyoldalait, egy hamisan felfogott igazság nevében. A köszöntő nem kritika, s aki vállalja megírását, annak ünnepelnie kell, különben ugyanolyan hibába esik, mint a művet érdemtelenül magasztaló, ünneplő kritikus.
	E – ma már inkább csak az irodalom perifériáján, az alkalmiság jegyében élő – műfajok a régebbi időkben széles körben elterjedtek voltak, s a dicsőítő irodalom olyan nevezetes műfajai tartoztak körükbe, amilyen az antik költészetben az epinikion, enkómion, óda és elogium volt; a szónoklatban pedig a panegiriszformák utóélete egészen a rokokó időszakáig nyomon követhető.” 
Kovács és Szerdahelyi másokkal együtt hangsúlyozzák az alkalom befolyását a művek alkotására. Ugyanakkor azon állítás igazságát, hogy az alkalmi irodalom az ,,irodalom perifériáján, az alkalmiság jegyében élő” volna, és hogy pusztán a ,,régebbi időkben” lett volna elterjedve, az döntené el véglegesen, ha valaki a szépérzékére apellálva, bármely időszakra vonatkozóan az alkalmi műalkotások mennyiségét (számukat) felmérné, hogy láthassuk e ,,periféria-irodalomnak” a terjedelmét. Ezzel párhuzamosan pedig figyelembe kell vennie, hogy az alkalmi költészet a ma irodalmában olyan kvalitású művekkel van jelen, mint József Attila: A Dunánál, Hazám, Thomas Mann üdvözlése, Illyés Gyula: Bartók, Weöres Sándor: Illés Endrének, Csanádi Imrének (Arany késői cédula-stílusában, 1980.), a fent említett Szabó Lőrinc szonett-ciklus, vagy hogy ma is alkotó művészt idézzek, Somlyó György: Urbs urbis, ünnepi óda Boglárlelle városavatására, 1985. december 13. Az alkalom és az alkalomban szereplő mű viszonyát mélyebben tárja fel Voigt Vilmos: ,,Alkalmi költészet: a folklóresztétika kategóriája, valamely meghatározott alkalomhoz kapcsolódó alkotások gyűjtőneve. Az egyedi alkotásokat a népköltészetben szinte kivétel nélkül alkalomhoz kötötten adják elő, és ez a fajta aktualizálás befolyásolja is az alkotásokat, mindazonáltal a szorosabb értelemben vett alkalmi költészet ennél jóval szűkebb kategória, és az alkalmi líra, a szólásköltészet, valamint a hiedelmekhez és rítusokhoz tartozó alkotások sorolhatók ide. Ezek megfelelő alkalom nélkül egyenesen elképzelhetetlenek, előadásuk, ill. végrehajtásuk kötelező jellegű. […] A népköltészet keretein kívül hasonló jelenségek figyelhetők meg a népzenében, néptáncban és díszítőművészetben is: ott a folklór jellegű művészet egyszerre alkalmi és alkalmazott művészet.” 
Az eddig általam említett szöveghelyek a szakirodalmunkban az alkalmi irodalom elengedhetetlen jegyeit bizonyos mértékig mind érintette: a műalkotás keletkezésének szintjét, az alkalom szintjét, ami egyébként a művészeten kívül önmagában is létezik, nemcsak a művészettel való kapcsolatában, és utalás történt a műalkotásnak a közönségével való kapcsolatára is. Mindezek összehangolásával szerintem már egészen reális ismeretet alkothatunk az alkalmi irodalom lényegére (sajátosságára) vonatkozóan. Ezekhez kapcsolódva, és Voigt Vilmos gondolatát folytatva hadd említsem meg a következőt: a ,,meghatározott alkalomhoz kapcsolódó alkotás” az alkotásnak egyben az előadása-bemutatása is az alkalomban: sokak előtt való ismertté tétele, a közönség elé tárulása és szemlélés-megélés. A közönséges alkalom tehát egyben egy műalkotással kapcsolatos másik típusú alkalomnak is a szülőszobája, amit én műalkalomnak neveztem el, tekintettel a műalkotás és az alkalom kapcsolatára-kötődésére, és ami nem jelent mást, mint a közönségnek és a művésznek a magatartásközösségét (akciót-reakciót), amelyik megvalósulásának helyszínében és idejében rokon csak az alkalommal, de egyébként tőle független is lehet. Miután az alkalmi irodalomra vonatkozó főbb ismeretek gyarapodását végigkövettük a XX. században, feltűnhetett tudásunk sokszálú kötődése Goethe nézeteihez, aki többször állást foglalt tárgyunkban élete folyamán, elkerülhetetlen ezért megnéznünk a kiváló művész állítását.
Goethe gondolatainak rekonstrukciójában a következő szöveghelyeit vettem figyelembe:
1.	Ueber die Entstehung des Festspiels zu Ifflands Andenken.
2.	Bedeutende Fördernis durch ein einziges geistreiches Wort.
3.	Goethes Gespräche mit Eckermann. 18. September 1823.
4.	Goethes Gespräche mit Eckermann. 29. Oktober 1823.
5.	Tag- und Jahereshefte als Ergänzung meiner sonstigen Bekenntnisse. Von 1749 bis 1764.

A műalkotást Goethe lényegében Arisztotelész poétikája nyomán közelítette meg, eszerint az alkotás a művész világgal való kapcsolattartásának a lenyomata. Arisztotelész szívesebben közelít a világ irányából a művész felé, Goethe inkább a művésztől a világ felé, de a kettő között náluk mindig átjárás van, a világ és a művész kölcsönösen meghatározzák egymást. ,,Die Welt is so gross und reich und das Leben so mannigfaltig, dass es an Anlässen zu Gedichten nie fehlen wird. […] Von Gedichten aus der Luft gegriffen halte ich nichts.” – és néhány nappal később, ugyancsak Goethe szájából: ,,aber die Auffassung und Darstellung des Besonderen ist auch das eigentliche Leben der Kunst.” Amint Goethének ez a nézete jellemző volt az életpálya egészére, az alkalmi műalkotásokra vonatkozó gondolata eredeti megfogalmazásához képest változott. Az alkalmi alkotás fogalmát még a hagyományos értelemben (tehát alkalomra szánt vagy alkalomra való mű) használta 1815-ben ,,Az Iffland emlékére rendezett ünnepi játék keletkezéséről” írt glosszájában, ugyanis példadarabjai mind alkalmiak: Friedrich Paucer és Goethe közös alkotása az említett ,,ünnepi játék”, a ,,Reil emlékezetére Halléban előadott Amit hozunk című előjáték folytatása” és a ,,hadjáratból megtért kegyelmes hercegünk üdvözlésére szánt kisebb költeményeknek egy gyűjteménye, 1814 augusztusában”; és ezekre való reflexiója is az alkalmi darabokra vonatkozik: ,,az alkalmi költeményeket felette üdvös és tanácsos közös munkával előállítani.” Ugyanakkor ezen rövid írásában már gondolkodásának új alternatíváját is felajánlja az alkalmi irodalom megközelítésére és megítélésére, aminek a lényege az, hogy az alkalmat tekintsük a műalkotás tárgyának, mert a művész [értsd Goethe] is annak tekinti; és mivel az alkalmi műalkotás eredendően rossz, ezért a színvonalát emeljük azzal, hogy több művész szövetkezzen a megírására, mert így kiküszöbölhető annak az egyoldalúsága. Az alkalmi nemben tehát egy művész egysíkú, több művész változatos. A megemelt értékű alkalmi költemény üdvös befolyással lehetne az önálló művekre is. Előbb az alkalomnak a tárgyvoltát szögezi le: ,,Az együttes munka tökéletesen megfelel a kultúrfoknak, melyre hazánk eljutott, mivel általánosan elterjedt, közkinccsé lett számos érzés, eszme s meggyőződés, valamint a készség is ezeknek kellemes és illendő poétikai kifejezésére.
	S ami ennél fontosabb: alkalmi költeményeket felette üdvös és tanácsos is közös munkával előállítani. Mivel a tárgy adott, a mondandó egyértelműen meghatározott, bizonyára könnyen jutnak egyetértésre a felek arra nézve is, miként s mi módon mondják el ezeket, míg ha a téma kötetlen, könnyen támad meghasonlás a közreműködők közt.” Majd értekezik arról, hogy az alkalmi mű tárgya egy másik műalkotás is lehet: ,,Ha pedig az új munka valamely már létező, régebbi műhöz kapcsolódik, mint esetünkben is, még könnyebb tervében megegyezni, sőt, jelenetekre felosztani aszerint, amint az egyik vagy másik félnek megfelel, amiből felmérhetetlen előnyök fakadnak.” A műalkotásnak abban a nemében, amelyikben ,,óhatatlanul előáll bizonyos egyhangúság,” véleményem szerint csak rossz műalkotás születhet, Goethe tulajdonképpen ezt is leírja: ,,Minden művész átviszi önmagát műveibe, s így hosszabb idő múltán óhatatlanul előáll bizonyos egyhangúság (mert ki ne akarná önnön tehetségét minél hosszabban kamatoztatni?)… […] E módszer természetszerűleg leginkább alkalmi költeményeknél hasznos, a fentebb kifejtett okokból, de legfőképpen azért, mert ilyen esetben nem remélhető maradandó, önálló remekmű, hanem csupán átmeneti s pillanatnyi tetszésre és hatásra szánt munka. Ez sem oly csekélység, mint vélhetnők. Német színpadokon gyakran adódik effélére alkalom, s azok az élénk eszű emberek, kik ily munkára egyszer már szövetkeztek, örömmel ragadják meg s mi több, örömmel teremtik meg.” Ugyanitt rögzíti az ,,egy művész egysíkú, több művész változatos” tételt is: ,,a néző s hallgató, ki mindig e túlontúl ismert társaságban forog, végezetül elveszti érdeklődését s igaztalanul ítéli meg a legszebb tehetséget is. Ellenben, ha többen szövetkeznek együttműködésre azonos felfogásban s szellemben, igen nagy változatosságot érhetnek el, mivel általában a legjobb barátok is különböznek ízlés és hajlam dolgában, ellentétes ható- és vágykörökben élnek, innen merítik fogalmaikat, érzelmeiket, célzásaikat s hasonlataikat, amiből más úton-módon el nem érhető gazdagság fakad. […] Hitünk szerint általában véve nincs nagyobb s hatékonyabb eszköze a kölcsönös tanulásnak, mint az együttes munka, és kiváltképp a színi célokra végzett közös munka, hol – minekutána a barátok eszmét cseréltek, vitáztak, megegyeztek, kételkedtek, töprengtek és határozatra jutottak – utoljára a döntő szót a fogadtatás mondja ki, melyben a nyilvános előadás közönsége művüket részesíti, teljessé tévén a tanulságot.” Végül Goethe bizakodó a jövőt illetően: ,,Igen üdvös befolyással lehetne ez természetesen önálló művekre is, különösen nagyobb városokban, hol a kísérlet többször is megismételhető. Iffland bizonyára élte végéig szebbnél szebb művekkel ajándékozott volna meg bennünket, ha idejekorán szövetkezik üde s ifjú lelkekkel, s a boldog fiatalság körében lel menedéket tulajdon, mind jobban elsötétülő látásmódja elől.” 
	Goethe a megkezdett gondolkodásának irányát terjesztette ki a Jelentős serkentés-ben, mikor is a figyelmet a művészet, ezen belül az alkalmi irodalom meghatározásánál a művek keletkezésének szintjére terelte, amely egyedül mérvadó pl. a mű alkalmi vagy önálló voltának az eldöntésére: ,,Jelen füzetemben, miképp a korábbiakban is (a morfológiaikban) ily szándékot követek: természetszemléletemet óhajtom kifejezni, ugyanakkor azonban valamelyest önmagamat is, bensőmet, létezésem módját, már amennyiben ennek feltárása lehetséges. […] Az ember önmagát annyiban ismeri csak, amennyiben a világot, melyet csak önmagában, s önmagát csak a világban észleli. Ha jól szemléljük, minden új tárgy új szervünket tárja fel. […] Érettebb éveimben ezért jól figyeltem: mennyiben ismerhetnek meg mások, hogy azután bennük, megannyi tükörben, önmagamat s bensőmet tisztábban láthassam én is.
	Ellenlábasok nem jönnek számításba, mert létezésem gyűlöletes nekik, elvetendőek számukra a célok, melyekre tevékenységem irányul, és az eszközöket is tévtörekvések jeleinek ítélik mindannyiszor. Elhárítom hát magamtól és ignorálom őket, mivel engem nem serkenthetnek, holott az életben mindennek lényege ez volna; hanem hogy feltételesen barátok határozzanak meg, ezt ugyanolyan készséggel fogadom, mintha a végtelenségbe lendítenek, s mindig tiszta bizalommal figyelek rájuk, igaz épülésemre.
	Az én tárgyias gondolkodásomról ekképp elmondottakat mármost vonatkoztathatom persze egy tárgyias költészetre is…” 
	Eckermann-nal folytatott beszélgetésében Goethének már kristálytisztán cseng a legfőbb tétele, hogy minden műalkotás alkalmi műalkotás, tehát egyedi. A műalkotást alkalminak vagy önállónak semmi más, csak a művész személye minősíti: ,,minden vers alkalmi vers legyen, azaz a valóságnak kell adnia hozzá az ösztönzést és az anyagot. Általános érvényűvé és költőivé épp azáltal válik egy különleges eset, hogy költő dolgozza fel. Minden vers alkalmi vers, a valóság sugallta őket, és a valóságban gyökereznek.” Ezen gondolatok birtokában az idős Goethe hozzálátott életművének kigyomlálásához, amikor fiatalkori műveit alkalmiaknak minősítette: ,, Naplók és évkönyvek egykori saját vallomásaimnak a kiegészítéseként (1749-től – 1764-ig). A korán ébredő tehetség a meglevő verses és prózai minták után a több felől érkező hatást gyermekded módon dolgozza fel, azokat legtöbbször utánozva, ahogyan a minta éppen sejttette. A fantázia a derűs képekkel van nála elfoglalva, amik az egyéniségéhez és a legközelebbi elékerült lelkiállapotokhoz csatlakoznak önelégülten. A szellem közelítette magát a valós, valódi természethez az alkalmi-költemény által; ennélfogva egy bizonyos felfogás keletkezett az emberi viszonyokból az individuális sokféleségre, tehát hogy a jellegzetes eseteket tekintetbe vették és kezelték. A sokat írosgatás többféle stílusban az idő előtti diktandum által van támogatva.” 
	Goethe annak ellenére, hogy alkalmi műveit elkülönítette az önállóktól, és azokhoz képest leértékelte, kifejezte az alkalmi költeményekhez való vonzódását is: ,,A fentiekből kitetszik az alkalmi költemények iránti vonzalmam is; bármely állapot minden sajátossága ellenállhatatlanul serkentett ilyesmire.” Ugyanakkor a Goethét imádó, Goethe felé elvakult Kazinczy ízig-vérig utált mindenféle alkalmi darabot: ,,Az Úr [Kozma Gergely] halotti Predikatzióját meg olvastam mindgyárt akkor, mikor az Úr azt nékem megküldeni méltóztatott. Szép Magyarság és ékesenszóllás, sokféle olvasás tetszik rajta: de én igen nem szeretem a’ Alkalmatosságokra írt verset és Munkákat. Nyűgben van az Iró ’s elakad; hideg hízelkedésnek tetszik meg érdemlett magasztalása is, mert a’ miket elpazérolva látunk azokra, a’ kiket szemeinkkel láttunk, ’s magunk között ismertünk, azok mind hazug dícséretek. De ebben nem magát az Urat, hanem az Úr hívatalát vádoljuk.” 

Földi János poétikájának legfőbb jellemzője az eredetiség. A poétikai munkák sorában az a sajátossága, hogy fő szempontjának a műfajrendet tekinti: műfajelvű poétikája így Arisztotelész cikluselvű poétikája mellé emelkedik. A művek tanulmányozásánál természetesen mindkét elvre tekintettel lehetünk: szemlélhetjük a művet úgy, hogy miről szól, mi a tárgyának a sajátossága, és figyelhetjük önmagában, milyen a mű tárgyától függetlenül. Azon túlmenően, hogy Földi eredeti gondolkodó volt, különleges szintetizáló képességekkel is rendelkezett. Fellépése előtt például önálló diszciplína volt a grammatika, a retorika és a poétika; mindhárom a szövegvizsgálat tudománya, de a szöveg különféle oldalaira specializálódva. Földi, tekintettel arra, hogy ezek a tudományok lényegében azonos tárgyra irányulnak, a kommunikáció sajátos válfajára: a szövegre, a descriptióban a rá vonatkozó legfőbb ismereteket kifejtette. Közismert enciklopédizmusa ráirányította a figyelmet az összehasonlító nyelvtudomány fontosságára, de maga mindvégig a magyar nyelv tökéletesítéséért és közkinccsé tételéért küzdött elsősorban. Életműve terebélyesebb annál, semmint hogy nyelvtudóst és poétát tiszteljük, élettani tanulmányai kiterjedtek az állatok és növények világának vizsgálatára is. Annak ellenére, hogy emléke a mai napig mindenki előtt köztiszteletnek örvend az ismerői között, a művei unikumpéldányok. Csokonai árnyékában látjuk őt szívesen, holott Csokonai hűsölt ragyogó szelleme tövében. Csokonai adaptálta ugyanis mesterének rendszerét, amit bizonyít Csokonainak Földivel szinkron közismert természettudományos érdeklődése a növénytan és a földrajz iránt, hasonló habitusú gyűjtőszenvedélyük, amely náluk az élő magyar nyelvű népi kulturális javakra irányult, a magyar nyelv kiműveléséért áldozatosan vállalt korai törekvésük és a Csokonainál szereplő, az életműkiadáshoz kölcsönzött műfajelvű poétika. 
Földi poétikája befejezetlen annyiban, hogy maga sohasem fejtette ki munkájának újszerűségét és jellegét. Mikor erre került volna sor, így szólt: ,,A’ egé∫z Munkában mit∫oda rendet követtem, mindeneket miképpen néztem azon egy Főpontról, mellyről minden nyelvet ∫zükség nézni önnön termé∫zetében, ho∫∫zas vólna előadni. Ezek a’ könyv’ Tekéntetében, és az egé∫z Munkában láthatók.” Tehát Földi minden aggályoskodás nélkül visszairányított bennünket a praxishoz. Maga is érezte szükségességét, mert szándékában állt módszertant is írni műveihez: ,,És éppen illyen tekinteteknek meggondolásából, ’s ezen czélra való Intézetből tészem én most a’ Nemzet lábaihoz, Nemzeti nyelven, ezen elkezdett TERMÉSZETI HISTÓRIÁM-nak első Tsomóját, az ÁLLATOK ORSZÁGÁT, igyekezvén tsomónként hozzá adni, ha élek és ha munkámnak kedvességét tapasztalándom, a’ több Országoknak is, azután az ezeknek hasznát mutató, ’s munkába vévő Technológiát is, hogy ez az első Panasz: de ha nints Könyvünk, szájunkból kivétessék, hogy a’ következendő Magyar Ifjúságnak, ez a’ nehéz, és másként sokakban sikeretlen fáradozás, megkönnyebbíttessék, hogy a’ czél ezen Tudományban elérhetőbbé, ’s többekkel közönségesebbé tétessék, hogy a’ Magyar Nyelvnek tehetősége kitessék, hogy a’ más Nemzetekkel mellesleges és eggyarányos érkezésre út nyittassék, és így a’ Nemzet java ’s ditsősége elébb mozdíttassék.” Mivel korai halála ebben már megakadályozta, Csokonai tett rá először kísérletet, hol művei előszavában, hol önálló tanulmányaiban. Jellemző példája kapcsolatuknak az, hogy mikor Csokonai alkalmi verseinek jövőjéről szeretne nyilatkozni, Földi-reminiszcenciával fejezi ki magát: ,,Most már ami ezek közűl valósággal a múzsáknak és a jó vénának szülöttei, ha alkalmatosságra vannak is írva, megtartják a jóérzésű olvasó előtt becseket, s általmennek bizonyosan a halhatatlanságra. Ami bennek csak néhol mutogatja ezt a tökéletességet, az is általmegy a maradékra, de úgy, mint ollyan gezemice, mellyekből jövendő aranyidőnknek poétái talám gyöngyöket szedhetnek, s akkor reám, mint a mostani punicum bellumi időszakasznak Enniusára jó szívvel emlékeznek. Nincs nagyobb rosta az időnél; addig-addig lebeg az, míg minden szemetet, minden fonnyadt, vagy éretlen magot és minden gizgazt ki nem hullat, hogy azokkal hízzék a feledékenység. Elég van ebbe az én könyvembe ollyan, amit magam is csak az ő számára tartok. Hanyad része az emberi nemzetnek, melly esztendőnként csak azért születtetik, hogy még lábával a főldet tapodhatná, meghaljon, alig nyervén nevet szüléitől magának, már nevestől együtt elfelejtődjék? Így van ez a tudományok világában is!” A Földi-szöveghely pedig ez: ,,Minden eddig nevezhető Lexiconainkat (Szótárjainkat) Fűvész, Orvosi, és Gazdaság író Könyveinket, mind ennyi kiszaggatni való gyom, gaz, dudva és burján lepte el, melly az utóbbiaknak sok munkát, tisztogatást és gyomlálást hagyott szükségessé. – Ez a’ bizonytalanság és zavarodás hasznavehetetlenné tészi többnyire eddig való mind Orvosi, mind Gazdasági Könyveinket. Ez által a’ tanúlni kívánónak fáradsága terheltetik; a’ tudósabbak közt szüntelen per, versengés lé∫zen a’ Nevek felett; a’ tudatlanok pedig örökös tévelygésben ’s bizonytalanságban maradnak.
Mit kell tehát tselekedni? Akármint zúgjanak az alatsony Lelkek, azt a’ mit tselekedett Linné a’ Deák Fűvé∫ztudománnyal. Krítikát kell írni, melly minden tudománynak tökéletességre vitele. Krítikát, melly Törvényeket és Régulákat adjon a’ Növevényeknek elnevezésekben, melly ki mutassa a’ rossz Neveknek hibáit, és azokat meg jobbítsa. Krítikát, melly tanítsa meg rostálni a’ Búzát az allytól és üszögtől, meg gyomlálni a’ jó veteményt az alávaló gaztól, dudvától, és haszontalan burjántól. Így megtisztítván hibáitól és allyassától Fűneveinket; szebb és jobb állapotba kell helyheztetni Fűvésztudományunkat, terjedést, és maradandóságot kell ∫zerezni alkalmatosabb Neveinknek.” 
Csokonai vállalkozását mégsem kísérte siker, aminek kettős oka van: Csokonai saját műveit nem látta viszont nyomtatásban, és nem juthatott hozzá jelentékeny könyvállományhoz sem; ezért fordulhatott elő, hogy mikor Földi poétikájának eredményeit akarta volna általánosítani, akkor Földi-reminiszcenciához nyúlt, mikor saját – később kifejtendő –, újszerű tapasztalatait, akkor Arisztotelész kategóriáiban gondolkodott. A fenti okok megszűnte esetén szerintem Csokonainak rá kellett volna ébrednie arra, ha összeveti a maga Földi-képét egyéb önszemlélettel, hogy minőségében különbözik a közkeletű szakirodalométól, s a distanciát másként feloldani nem lehetett volna, mint új kategóriarendszert teremteni az új gondolkodásmódnak. Ehhez a munkához Csokonai ambíciója (mindig az irodalom tudósa akart lenni) és tehetsége is megvolt, amit mutatott, hogy képes volt 1796 után rendszert váltani. Próbálkozása mégsem volt teljes kudarc, ennek megértéséhez azonban szükséges ismerni Földi álláspontját az alkalmi költészetről.
Földi a versen elsősorban szótagmértéket értett, ami elkülöníti a prózától: ,,Ez a’ szó: Poésis, nem eggy értelemben vétetik. A’ melly értelemben itten mi vésszük, nem Meghatározás (Definitio), hanem tsak Leírás (Descriptio), és nem adja elő a’ Versnek belső valóságát, annak tulajdon természete és tárgya szerént; hanem tsak a’ Versnek formáját, és külső öltözetét, vagy is a Versnek tsupa Kézmívét (Mechanismus), hogy miként lészen a’ folyó beszédből lekötött beszéd, – avagy Vers.” Sajnálatos módon, Baumgartenre hivatkozva, a verstestről leválasztotta az esztétikai funkciót, így verselmélete töredékes maradt, pedig jól tudta, hogy az esztétika-tudomány egyben művészettanulmány (teória) is, a Nyelvkönyv szerkezete ezért következetlenséget mutat: ,,Magában foglalja pedig az Aesthetika a’ Szép Tudományoknak és Mesterségeknek tökélletes Szemlélésbeli esméretét (Theoria) a’ jó ízlés szerént. A’ Szép Tudományok Neve alatt értetik kiváltképpen a’ Verstudomány, és az Ékesenszóllás. A’ tulajdonképpen úgy nevezett szép Mesterségnek pedig: a’ Musika, Festés, Kő, vagy Képfaragás, Metszés, Építőmív (Architectura) és Kertmív (Gartenkunst). – Az Esztétika szerént, a’ Verstudomány avagy a’ Poésis, illy tökélletes érzékeny előállatás (Repraesentatio, Darstellung) a’ beszédnek egy tulajdon módja által, a’ mellyel vagy valamelly érzékenységet illető tárgyak, vagy gondolatok, vagy érzések, vagy Munkák kifejeztetnek, leíratnak, követtetnek, és a’ Hallgatónak vagy Olvasónak képzelése eleibe leg hathatósabb elevenséggel állíttatnak. A’ Vers, vagy Versezet (Poema) következésképpen a’ szerént, olly beszéd, melly azon elő állatást, mellyet jelent, az érző erőnek leg magasabb és hozzája leg illendőbb gráditsára felemeli. Ebben a’ Meghatározásban vagyon az igaz természete és valósága a’ Verstudománynak; nem pedig annak eggyetlen eggy, vagy tsak hozzájáruló részében, a’ melly vagy már e’ valóságos Meghatározásban béfoglaltatott, vagy azzal tsak a’ közönséges tárgyra nézve köttetett egybe. – Nem a’ Szótagoknak mértékében, nem a’ Rithmusokban, nem a’ kifejezéseknek válogatott különösségében, nem a’ kőltésben, nem a’ Lelkesíttetésben (Begeisterung), nem a’ [122.] követésben, nem is az indúlatos beszédben kell hát keresni a’ Poésisnek természetét, mivel mind ezek a’ tulajdonságok eggyenként, vagy tsupán tsak a’ Poésisnek szépítésére, és az ő érzékeny erejének erősítésére valók, vagy nem mindenhol és mindenkor találtathatók ottan, a’ hol vagyon az igaz Poésis. Lásd Jo. Joach. Eschengurg. Theorie und Literatur der Schőnen Wissenschaften. Berlin. 1783. II. Poetik. Pag. 35. 36. Ez a’ Tudomány t.i. az Esztétika, még valamelly munkás Hazafinak szorgalmatosságát és Anyanyelvéhez s’ Nemzetéhez mutatandó szeretetét óhajtja. Mi most a’ Versírásnak azon első esméretét, külső módját és tulajdonságait fejtegetni megelégszünk, annyiban, a’ mennyiben az a’ Nemzetnek nyelvét illeti, és így a’ Nyelvkönyv tulajdon Része; úgy mindazonáltal, hogy a’ mennyiben Czélunk rövidsége ’s szorossága engedi, ottan a’ jó ízlésnek is, és az Esztétikának némelly elmúlhatatlanabb réguláit nevendék olvasóinkkal megesmértessük, és e’ kívánatos Tudományt velek megízelíttessük, melly nélkűl senki a’ Parnasszuson nevezetes tekintetet nem nyerhet.” 
Irodalomtudományunk Földi poétikáját elemezve nem méltányolta eléggé e verstani munkának a IV. részét, amelyik A’verstudománynak elosztása címet viseli, és Csokonai sokat merített belőle, pedig a Földi-poétika Achilles-sarka itt található. A hadházi tudós által felvázolt rendszer, amíg Arisztotelészt követi, elégtelen interpretáció az irodalom műfajrendszerének áttekintésére, mert az elsődlegesen történet(mondás)ra alapozott nézet pusztán az epika és a dráma jelenségeit, egymáshoz való viszonyát magyarázza meg. Nyomban elhallgat, amikor olyan alapvető lírai műfajt kell beilleszteni az irodalomképbe, mint például a szonett: ,,A’ Szonnét, Madrigal, Alexandriai vers ’satb. Mindezek semmit nem jelentő Nevek. Ezek az ő kedvességeknek napjait már el élték. Addig is különös Nemzetek Privát gyönyörűségei vóltanak, ’s soha nem közönséges Remekjei a’ Poésisnek. Nézzük tehát őket tsak az ő önnön Petsétjeik alatt. A’ tévelygéseknek napjaiban találtattanak ezek, a’ mikor az igaz Fény helyett ignis fatuus-t követtenek. Sorsok egyenlő a’ Betűrendes (Alphabeti[ce?]), Időszámos (Chronost[e]) ’s több e’ féle versekkel.” 
Ellenben Földi újszerűsége a versre alapozott kategóriarendszerben áll: 
,,§ L. Több versek egy végben valamelly vers matériában neveztetnek Versezetnek, vagy Verseletnek (Carmen, Poema). Néha e’ szó vers, maga is illyen értelemben vétetik. […] 
A’ Verstudománynak elő adott tárgyaira, vagy matériáira nézve, némelly Versezeteknek vagy Verseknek is különös elnevezéseik vagynak, illyenek: 
I-ször
1.	Vitézi vers (Carmen Heroicum), Hatmértékű vers, mellyel a’ Vitézek dolgaik íratnak.
2.	Alagya (Elegia), mellyel a’ szomorú dolgokat énekelték. Hat, és Öt mértékű versekből áll. (lásd fellyebb)
3.	Bucolica. Pásztori vers, Ökrész, tsordás, gulyás, és Juhász vers. Ennek Darabjai az Eklogák és Idilliák.
4.	Georgica, Mezei dolgokról, Földmívelésről írott vers.
5.	Epigramma, Czímző vers, Purgoma, rövid, de fontos elmés vers. 
6.	Satira, Feddő, Gúnyoló orczázó vers, melly a’ veszett erkőltsöket elmésen gúnyolja. 
7.	Lantvers, vagy Lantos vers, mellyet hajdan Lant mellett énekeltek, ma is musikával követhető különb vers nemekkel íratott. 
8.	Himnus, avagy Isteni dítséret. 
9.	Comicum, mellyel a’ vígjátékok íratnak. 
10.	Tragicum, mellyel a’ Szomorú játékok íratnak, leg inkább szökő és Doboló versek. 

II. Apróbb matériáikra nézve, mellyek különös Versnemeket nem tésznek, hanem az Eggyűgyűbb Czimző versekre, vagy Purgomákra vitethetnek: 
1.	Genethliacum (Születési vers), melly valamelly magzatnak születésére íratott. 
2.	Onomasticum (Névnapi vers) valakinek születésére, vagy Neve napjára. 
3.	Epithalamium (Mennyekzői vers), mellyel Házasságokat tisztelnek. 
4.	Epicedium (Halotti vers). Ez a’ Magyaroknál igen sok féle. 
5.	Epithaphium (Sírvers, Koporsó vers), melly a meg hólt sírjára íratik. 
6.	Epinicium (Győzödelmi vers), mellyel a’ győzödelmeseknek örvendezünk. 
7.	Encomiasticon (Dítsérő vers), melly valamelly dolognak, vagy Személynek dítséretét írja le (másként: Panegyricon). 
8.	Propemticum (Útravaló), valakinek el indulására. 
9.	Hodoeporicum (Útazás), valakinek útazását írja le. 
10.	Emblema, melly valamelly festés, vagy Symbolum mellé adatik. 
11.	Aenigmaticum (mesés vers), melly kétféle. 
Griphus, Találós mese, melly valamelly tulajdonságairól le írott dolog. 
Logogriphus, Rejtett szó, mellynek betűinek különb különb elmés öszverakásaikból új értelmek adatnak elő (Lásd e’ két rendbelit a’ Mindenes Gyűlytemény minden Leveleiben). 

III. A’ Mesterséges Versek, minéműek az Anagrammák, vagy valamelly Névből más Neveknek ’s szóknak kivasalások. A’ Chronostichonok (időszámos), Acrostichon (Versfejes), Palindromon (Visszás), Keresztes ’s a’ több Versek, mellyekben több hijában való munka, mint elmésség és jó ízlés vagyon, végre a’ Jó ízlés határiból számkivetettek.

IV. A’ Versezet ismét a’ versekre nézve: Eggyes, melly tsak egy nemű verssel íratik, mint: a’ Hatmértékű ’satb. Kettős, vagy Páros, melly két vers nemmel, mint az Alagyák (lásd fellyebb) és Elegyes, melly több vers nemmel, mint az Ódák, avagy Énekek.”
	Ebben a rendszerben az alkalmi versek világosan elkülönülnek minden mástól, önálló entitást hordoznak, amelynek fő jellemzője, hogy ,,…különös Versnemeket nem tésznek, hanem többnyire az Eggyűgyűbb közönséges Czimző versekre, vagy Purgomákra [tehát epigrammákra] vitethetnek.” Földi még nem nevezi ezeket a verseket alkalmiaknak, hogy kifejezze alkalomhoz való kötődésüket. Érdeme mégis felmérhetetlen, mert fölfedezett egy archaikus ,,versosztályt”, ahol nem jellemző a szótagmérték, tehát megelőzi a versek korát, ugyanakkor az alkalmi irodalomnak továbbélését és létét regisztrálta vele. Földinek nem ez az egyetlen jelentős felfedezése. Meg kell nézni a ,,Toldalék”-át is. Ott a magyar nyelven írt legelső verseket szedi számba, amely eljutott korunkra. Ezek nem az írásbeliség korából származnak, hanem azt jóval megelőzve az archaikus nyelvrétegből, a szóbeliség korából, tehát lényegében emlékezetben megőrződött korai műalkotások: ,,Annak megmutatására, hogy a’ Magyarok a’ közbeszédben is mindenféle Versekkel élnek: öszveszedett sokakat Hangmértékes versekben T. Rájnis Jósef is a’ Kalaúzban. Én is minekelőtte ez utolsót láttam vólna; látván hogy igen sokak illyen Példa beszédeink közzűl leg kissebb változtatás nélkűl is versek: eggy részek a’ mellyeket ide helyheztetek. Hasznos is, hogy eggy Gyűlyteményben légyenek, a’ mellyek már ennyi el szórt rakásokban vagynak. Bizonyos tekintetben ez is a’ Nyelvet illeti, és így része eggy tökélletes Nyelvkönyvnek. Minémű kellemetességek vagyon ezeknek, ha versben adatnak elő: mutatják a’ Beniczki Ritmusi, mellyekkel éltenek mind Kis Viczai, mind Melib[o]eus, noha azon versek sokszor hosszasak és szószaporítók. Az illy mondásokat különösen ajánlja és kedvelteti Rövidségek. Minden hosszabb verseket és egész Strófákat a’ Ritmusokban ezen az okon elhagytam. […] Főbb czélom pedig Verstudományunknak megállítása, Nyelvünk természeti Réguláinak Példákkal megmutatások, és minthogy még eggy olly Poétai munkánk, mellyben mindennémű versek találtassanak, nincsen: ez a’ Nevendék Versíróknak bőv példákból való okos gondolkodás (Provisio) és vezérlő fonal.” 
	Valóban megnyerők ezek a tárgyuknál fogva talán legrégebbi költemények:

A’ vólt Meghólt.

Édes eszem! Be kevés hasznodat veszem.

Ágról szakadt.

Árnyék világ.

Vas a fejed.

A kéz kezet mos.

Körmére égett.

Se pénz, se posztó.

Vizet Dunára.

Eggy nap nem a’ világ.

A’ Gazda szeme hízlalja a’ lovat.

Füstöt árul.

Éli világát.

Álmot hüvelyez.

A’ ki tsal, tsalatik. stb.

	 Tanulságos kitérő az alkalom és alkalmi szavak etimológiáját megfigyelni annyiban, amennyiben tárgyunkhoz tartozik. Az alkalom szó mai köznyelvi jelentésében új keletű. A TESz szerint 1750-ből datálható, és ’valamire lehetőséget nyújtó időpontot, körülményt’ jelent (’Gelegenheit’, NyÚSz), annak előtte ’megegyezés’ (szerződés) volt a jelentése. Az alkalmi melléknév későbbi keletkezésű: 1834 (Phil. Műsz.). Szili Kálmán az alkalomról kifejti: ,,[Alkalmatosság; occasio] értelemben Baróti Szabó Dávid és Kazinczy kezdték használni (Szemerei Szemere Pál Munkái, szerkeszti Szvorényi József, 1890., 2:254), noha már Vargyasnál (Phraseologie latinae Corpus, congestum a Francisco Wagner. Tyrnavie, 1750. A magyar szókat Vargyas Ist. illesztette bele.) occasio: alkalmatosság, alkalmasság mellett alkalom is megvan. A Mondolat, sőt még Kállay (Magyar Tájszótár I. kiad., 1838. – II. kiad. szerk. Szinnyei J., 1893.) sem helyesli. [Az alkalmiról pedig]: Philosophiai Műszótár, MTA, 1834. A benne feldolgozott [Philosophiai kis szótár] Imre Jánostól 1831-ből való.” Szilit megerősíti Bárczi Géza, aki szerint az alkalom szó azon szavak közé tartozik, amelyeket a nyelvújítás során mint elavult szavakat felújítottak, és a felújítás során az eredeti jelentés félreértés, belemagyarázás vagy tudatos önkény által módosult. ,,Az alkalom ’occasio’ már 1750-ben fölbukkan, és Baróti Szabó Dávidot meg Kazinczyt voltaképpen a szó újraalkotójának tekinthetjük, de ők használták, hozták forgalomba, terjesztették el, azaz voltaképpen ők hívták igazán életre. (Az alkalom 1772 előtt csak elszigetelten jelentkezett.)” Tolnai Vilmos szerint Kazinczy az alkalmatosság szavát ,,kurtítással” újította meg: alkalom. Csokonai még hagyományos alakjában írta az alkalmat.
	Csokonai Földi nézeteit és poétikájának eredményeit a maga természetes módján átveszi, a mestert pedig mint auktort tekinti: Csokonai a Földi-iskolának tagja, de egyben első továbbgondolója az alkalmi irodalom tekintetében. Csokonai a saját terméséből alkalmi verseket akart kiadni. Az irodalmi hagyományban szokatlan módon ezeknek olyan címet adott, amely egyben az alkalmi versek definíciója: alkalmatosságra írt versek. Két szempontból is elengedhetetlen ez a definíció: tudtommal először ebben jelent meg magyar nyelven fogalmazva és összekapcsolva az alkalom, a műalkotás és a műalkotás megírása alkalmának a fogalma; ugyanakkor versekben írt művekkel állt elő Csokonai benne, ami egyáltalán nem hagyományos elem ebben a nemben. Csokonai érezte szándékának újszerűségét és fontosságát, felhasználva a definíciójában lappangó szellemi potenciált, és a műfajszempontú kötetterv-sorozatának élére helyezte válogatását. 
	Más irányban is Csokonai Földi folytatójának bizonyult. Az alkalmi versei elé írt ,,Előbeszéd”-ben kifejti, hogy az alkalmi vers miért értékes neme az irodalomnak. Földi még bizonytalankodott, hogy a műalkotást esztétikai értékénél fogva ragadja meg tekintettel testi mivoltára. Csokonai az alkalmi verseket, az azokat ért támadásokkal szemben azáltal védi meg, hogy azt a költés nehezebb nemének állítja, és a szerzője is többet ér szerinte az önálló költemény szerzőjénél: ,,Az alkalmatosságra írott versek az aestheticusoknál már egészen nevetségbe mentek, legalább mindenkor gyanúsok. Erre nemcsak a Rabner satyrái adtak okot, hanem magok a németektől csúfosan úgy nevezett gelegenheitsgedichtek. Ugyanis mihelyt az országba vagy valamely nagy városba fejedelem, nagy ember, tisztviselő, tudós születik, házasodik, elútaz, hazajön, vagy meghal, vagy valahol nagy ütközet, győzedelem, tűz, főldindúlás vagy névnapi vendégség történik: mindjárt minden szegeletbe megzendűlnek a fogadatlan bárdusok, a glückwünschende Gesellschaftnak kintornáló tagjai, a Helikon bodzás tövében kézimunkát űző versjártók. Ezek ollyan urak, akikre születtekor Melpómene szép szemeket nem vetett, akik soha poétai tüzet magokban nem érzettek, s nem érzenek, hacsak valamely szembetűnő alkalmatosság nem ingerli őket a poétáskodásra: akkor pedig bezzeg van dolga a szegény múzsáknak; úton, útfélen, falun, városon, korcsmákon, mindenütt kiabálják őket: szállj le Múzsám, serkenj fel Múzsám, űlj fel Múzsám, danolj Múzsám, segíts Múzsám, ne hagyj Múzsám s a többi. Nem kilenc múzsa, de kilencszáz sem győzne eleget tenni, annyian vannak ezek az urak, és olyan nagyon szolgáltatják magokat. Mihelyt pedig vége van a jeles alkalmatosságnak: ők is, mint a tánc, vendégeskedés és éjtszakázás miatt kifáradt vendégek, lenyúgosznak a Parnassus bodzái közt, s a halhatatlanságnak boldog reménysége alatt aggódatlan alusznak mindaddig, míg valamely újabb solennitásnak lármája azt nem kiáltja fülökbe: Kelj fel, poéta! Melyre minden bodzaberkek: Kelj fel, Múzsámmal zendűlnek meg. Hogy lehetne már az illyen poétáktól ollyan nemeket várni, ami csak a hosszas gyakorlásnak, a cél szerént való olvasásnak és a természet s az emberi szív esméretének foganatja? Még azok is, akik magokat így tökélletesítették, és a természettől zsenivel áldottak meg, még az igaz poéták is, mondom, az occasionalis szerzeményekben ritkán, igen ritkán szerencsések. Okát könnyű általlátni: az ollyan versek, amint ama józan és éles ítéletű Horatius mondja, amellyek sok idő és sok vakarás által tökéletességre nem vivődtek, nem fognak a nagy emberek könyvházainak ékességek lenni. Még az a múzsák barátja is, aki elméjének gazdag forrásával dicsekedhetik, ha hirtelen munkára szorítódik, ritkán folyhat sár és habarék nélkűl. Valamint a szépmesterségeknek minden míveire, úgy a poétai munkákra is jó kedv kell, kiderűlt képzelődés, helyén lévő ítélettétel, nem tudom micsoda jó ízű elandalodás, borúlás, ragadtatás; egyszóval: hogy a Múzsa bennünket, ha segítségével élni akarunk, jó órában találjon. Ez a jó óra, ami a deáknál véna, a németnél Laune: amit az ember illyenkor készít, ritkán esik meg, hogy jó ne volna! De minthogy ez a véna, vagyis ez az ereje lelkünknek ollyan kevéssé van hatalmunkban, mint gyomrunknak ételkívánása vagy helyes főzése: a legfővebb poéta sem parancsolhatja magának, hogy néki most vénája legyen, ha mindjárt a kínai császár nevenapjára kell is verset írni. Ellene állhatatlan hatalma van a vénának, és sokszor ollyan tűzbe hozza az embert, hogy miatta sokszor ételét, édes álmát, kedves barátainak látogatását is el kell halasztani. Ollyan az, mint a szerelem lángja a tüzes emberekbe. Szerencse hát, ha a poétát valamelly jeles alkalmatosság figyelembe hozza, és ugyanakkor a véna is lelkesít: annyival nagyobb szerencse ez, aminél ritkábban történik. Ha tehát az alkalmatosságokra többnyire csak a vásári poéták szoktak minden zseni nélkűl firkálni, ha még a szép lelkek is ritkán lehetnek, az említett okok miatt, eféle munkákban szerencsések: ki ütközhetik meg rajta, ha a míveltebb nemzeteknél az előfordúlt állapatokra írogatott versezetek ollyan kedvetlenségbe, sőt megvetett, csúf hírbe, szóba keveredtek.” Csokonainak a fent kifejtett sajátos zsenielmélete nagy hangsúlyt fektet a mű megszületésének az alkalmára, ugyanakkor egy végtelenné növelt művészképpel számolt a szerző, mikor a zseni lényegét abban fogalmazza meg, hogy a zseni az, aki minden előálló körülményt legyőz. Csokonai alkalmi versdefinícióját összevetve a Goethéjével, kitetszik, hogy a magyar művész nem állapodott meg a műalkotás keletkezése alkalmának szintjén, hanem ezt szintetizálta az alkalom szintjével. Az alkalmi vers megítélésében Földi és Csokonai álláspontja tehát merőben eltér Goethétől, hiába fejezte ki Goethe vonzódását az alkalmi költeményekhez, lényegében megtagadta azokat, vagy nem ért fel hozzájuk Földi és Csokonai nyomán.
	Földi és Csokonai a művészet történetében elévülhetetlen érdemeket szereztek munkásságukkal. Kapcsolatuk ugyanakkor bebizonyította, hogy azonos korban egymás mellett jól megélhet két zseni, és szükségtelen az egyiket mondvacsinált okokkal a másik fölé rendelni. Hasonló ok lehet például, ha valaki abból indul ki, hogy a műalkotás értéke függ a műalkotás terjedelmétől, s eszerint az életmű egésze is. Lényegében ennek a nézetnek adott hangot Tamás Attila az utóbbi időben A költői műalkotás fő sajátosságai című művében: ,,Kétségkívül kerek egész lehet a maga módján akár egy néhány hangból álló rövid kis hangsor is, akár egy jól – a nyelvtan szabályai szerint helyesen – megszerkesztett mondat, egy logikus gondolatsor, vagy – hogy megint más területről közeledjünk a költészet felé – egy kis, csattanós versbe formált ,,bölcs mondás”. Ezek mégsem lehetnek – József Attila kifejezését használva – a ,,világegész” helyébe lépő, azt kiszorító ,,végső szemléleti egészekké”, nem sugallhatják (akár mégoly tudattalanul) az emberi kiteljesedésnek vagy ember és külvilág összhangjának, a világ átformálásának megvalósíthatóságát. Vagy azért nem képesek erre, mert a megformált anyag igen jelentéktelen, vagy pedig azért, mert megformáltságuk csak egy bizonyos (logikai, akusztikai stb.) szempont szerint, tehát nem teljesen történt meg. Más szóval: azért, mert csekély megformált jelképes cselekvést testesítenek csupán meg, s ezért – Fechner fogalmával élve – esztétikai hatásfokuk nem lépi át az ,,esztétikai küszöb”-öt. (16: Th. Fechner: Vorschule der Asthetik. Leipzig, 1876., 42, 49.) […] Más szóval mindezek a kifejlődött emberi adottságok mintegy ,,részt kívánnak venni” a belső, jelképes cselekvés folyamatában: csak akkor lehet igazán sokat jelképező ez a cselekvés, ha a gazdagabb lelki élet tényezői is részt vesznek benne. Csupán néhány indulatnak a levezetése, egyedül a nagy fizikai erő érzetének a fölkeltése (vagy ennek a kifejezése), egy jó vadászat néhány mozzanatának valósághű elbeszélése éppoly kevéssé lehet ezért igazi műalkotássá, mint amennyire három-négy egyszerű hang összecsendítése sem lehet azzá, vagy – mai költészet területéről véve példát – mondjuk az akusztikailag jóleső változatosságot nyújtó Weöres-féle híres ,,Panyigai panyigai ü” hangcsoport. Ez a körülmény is hozzájárul ahhoz, hogy – mint részben már említettük – mind szükségesebbé lesz a tudatos formálás. Az egysíkú mű ugyanis még spontánabbul alakulhat egy-két általánosabb formálási törvény szerint – az indulatkitörésnek pl. természetes menete a tetőpontig tartó, lassú, majd gyorsuló fokozódás, utána pedig a gyorsabb elhalkulás stb. –, ahhoz azonban már határozottabb szerkesztésre, illetőleg az anyagban rejlő általános formálási törvényeknek erőteljesebb, többnyire tehát egyszersmind tudatosabb felszínre hozására van szükség, hogy többrétű anyagból, ill. többsíkú belső mozgásokból legyen valamely – akár csak nagyjából is egységes-szerves egész.” 
	
A Földi-Csokonai kapcsolatnál már bonyolultabb Csokonainak Kazinczyhoz való viszonya, illetve Csokonai halála után Kazinczynak a Csokonai-hagyatékhoz. Az egyéni (1801 utáni) Csokonai első kritikusa Kazinczy volt, aki szembeszegült Csokonai művészképével. Mint említettem, Csokonai zseni-elmélete egy felnagyított művész prototípusával számolt, aki előtt semmi sem akadály. Egy fiatal francia tábornokról egy alkalmi versben Csokonai ekképp nyilatkozik:

Generál Hoche halálára

Hós, a Bonapárte barátja,
Megelőzé minden arányban
Görögország s róma vitézit,
Egyedűl – esztendeiben nem.

Kazinczy Csokonai életében sem Csokonairól, sem az alkalmi költészetről nem szólt elítélőleg. Anyjához írt levelében Csokonai védelmére kelt: ,,Nekem nagyon fájt, édes Asszonyám, azt látni, hogy Asszonyám, mihelyt Bécsből jövén, a’ szekérről leszállék, mindjárt azzal a’ szóval ád kezembe eggy levelet, hogy az valami haszontalan ember levele. Pedig azt az embert Csóka János Uram nem tartja alábbvaló embernek magánál, a’ világ pedig külömbbnek tartja. Ne vegye Asszonyám tiszteletlenségnek, vakmerőségnek, ha én azt állítom, hogy bírok annyi ésszel, hogy az embereimet megválaszthatom. Csokonainak vannak igen szép oldalai, mellyért őtet nem én, de a legnagyobbak is disztingválják. Én ő vele szoros kötelékben vagyok. De nekem nem válik gyalázatomra az ő barátsága, mellynek ő most eggy szép jelét adja, és a’ melly engemet háládatosságra kötelez, ha némelly ember nevet is talán rajta. Én tudván az Asszonyám idegenségét ő eránta (melly csak onnan eshetik, mivel ő testvére eggy falusi notariusnak), őtet ide soha nem hoztam; sőt négy embert kértem levelem által, hogy ide ne jőjjön, félvén, hogy Asszonyám velek éreztetni fogja, hogy nem ugy nézi őket, mint én. De most kéntelen vagyok Csokonait vagy harmad napra ide hívni, dolgozni. Azért nékem pénzt adnak.” 
1794-ben Kazinczy az alkalmi verseket a közönség kedvelt szórakozásának tartotta: 
,,Édes Barátom!
Én mégyek, és az Ur dolgát elvégzem a’ hogy lehet s Kassáról meg irom, mit végzettem. – Az Urat pedig újra kérem a’ vers eránt, melly olly forma lehetne, mint a Dayka propempticonja. Indulsz Tokajnak Édenébe stb. Az ily’ Gelegenheitsgedicht minden olvasót interesszál; a’ Wüntschoválás, Magasztalás pedig úntató. Kapjon tüzet az Ur, és irjon majd valami rendes kis nem tudom mit, mellyre mindég azt mondhassa: Ejnye, be rendes ez! s’ eggyet nevessen neki. Adieu. Luther Márton apánk neve napján reggeli 11 órakor emlékezzék meg az Úr rólam. Adieu.” 
	1805 után azonban Kazinczynak sértette a hiúságát a hiányosságokat mutató Csokonai-életműből áradó büszkeség. Ezért Csokonait megvádolta, a maga hiúságát pedig erénynek őrizte:
,,Nagyérdemű barátom.
Daykának versei, ’s az Édes Gergely édessége, eddig kezénél lesznek az Úrnak: ’s annyira óhajtom látni, hogy az Úr a’ Dayka Heloizze eránt tett kérésemet teljesítette, hogy a’ nagy ohajtás miatt ismét alkalmatlankodom előhozásával. Tégye az Úr azt az áldozatot, mind nékem, mind Daykámnak. Ha én nem is, ő bizonyosan érdemli azt. – Semjénből lett indulásom napján írtam Fráter Istók barátunknak, hogy az Anyám házánál egy Festőt hagyék, a’ ki eggy aranyért fest eggy képet; és jól talál: ’s arra kértem, hogy általa mind magokat, mind az Urat festesse-le. Némelly ember annyira szégyenli megvallani, hogy hiú, hogy magát nem festeti, ha reá módja van is. S eggyszer elkapja a’ halál; ’s a’ megmaradtak keseregik, hogy elveszett barátjoknak ezt az emlékeztető árnyékát nem bírják. Én, mint Franklin, eléggé egyenes vagyok megvallani, hogy hiúság bennem sok van; és hogy értte hálát adok az örök Rendeléseknek, mert az sok szép örömeim kútfeje.” 
	Kazinczynak a Csokonait ért vádjáról fentebb már szóltam, most a Dorottyát ért lehúzásáról teszek egy megjegyzést: ,,Cs[okonai]nál eggy rendetlenebbül élő embert képzelni nem lehet, ’s írásainak csínra van szüksége. Csokonay a’ fordításoknak nem adott nagy becset a’ mint Dorottyája’ elein mondja is: pedig jó munkát jól fordítani jobb, mint középszerű Originált írni…” Csokonai nem volt hiú, mint Kazinczy, de igen-igen becsvágyó, amire műalkotásai tucatjait lehetne idézni, különösképpen a Dorottyát, amely főműve az epikában, és Csokonai szándékai szerint versenyre kél Homérosszal, szerintem pedig az első magyar modern regény versben. Kazinczy jól tudta, hogy Csokonai nem maga találta ki, hogy az életben olykor-olykor elfogadható a középszerű mestermunka is, és tisztelik is a létrehozóját, de Horatiust maga is olvasván, tudta azt is, hogy a művészetben ez nem így van, miként Csokonai is tisztában volt vele, hogy a műalkotás egy fabatkát sem ér, ha középszerű, legyen bárminemű fajtából származó. Csokonai a Dorottya ,,Előbeszéd”-jében lényegében Horatiust citálta, kissé alakoskodva, hogy az ő alább következő műve azért mégsem olyan, amilyenről a nagytekintélyű Horatius némelyek esetében megemlékezik nagyhírű Episztolájában: 

,,bizonyos dolgokban a jó közepesnek
elnézés járhat. Ha nem ér fel az átlagos ügyvéd
és a jogász egy Messallával szónoki téren,
és nem is oly tudományú, mint Cascellius Aulus,
mégis tisztelik. Ám közepes költőn soha ember,
isten s könyvesboltkirakat nem fog könyörülni!
Mint kedves lakomán sértő a hamis zenehang, és
bánt az avas kenet és Szardínia méze a mákon
– mert hisz ezek híján is meglett volna ebédünk –, 
így, ha az emberi szív öröméért felfedezett vers
hajszállal rosszabb a tökélynél, hull le a mélybe.
Mars mezején fegyvert rossz vívó kézbe sosem vesz,
s nem hajigál labdát, karikát, diszkoszt az ügyetlen,
hogy – méltán – a tömött nézőtér meg ne kacagja;
ám, aki költeni nem tud, bátran költ. De miért ne?
Hisz nemes és szabad ő, s – mi a legfőbb – pénze tömérdek,
mint valamely lovagé, s mindenképp bűntelen ember.
Bár nem szólsz s cselekedsz semmit, ha Minerva nem ihlet
– óv ízlésed, eszed –, de ha írnál mégis akármit
egyszer, Maeciusunk finom füle hallja s atyádé,
majd az enyém. Te kilenc évig tartsd vissza műved,
jól elzárva. Amit ki nem adsz, azon egyre törölhetsz;
nem tud a szó, ha kiszállt egyszer, soha visszarepülni.”

Fordította: Muraközy Gyula

Jegyzetek