Szent Orpheus és Franciscus

A Szentkuthy család levelezése Kordás Ferenccel

Szerkesztette és közreadja: Mező Tibor 

Utószó: Tompa Mária munkája

Magánkiadás
2007

Copyright© Mező Tibor, 2007
Minden jog fenntartva
Előszó

A gótikus katedrálisok olyan monumentálisak, mint Szentkuthy Miklós a műveiben. A regények, a naplók, a vallomások mindenek előtt a nagyságukkal nyűgöznek le, figyelmeztetve a közeledőt az alázatra. Ezek fontosságához közelít a levelezés, mert benne az író gesztusai és ítéletei életszerűen kapnak helyet. Utálata és áldása, szeretete és imádása egy‑egy stukkó a homlokzaton.
Szentkuthy Miklós a XX. század magyar társadalmának valamennyi rétegével érintkezett. Kapcsolatai értékesek. Élete utolsó éveiben érkezik hozzá a népi írók második nemzedékéből Kordás Ferenc (1911-1993), aki saját szavai szerint ősi hortobágyi pásztorkodó parasztcsaládból származott. Kordás Ferenc költő, író és műfordító volt. Iskolába szülőfalujában, Balmazújvároson járt, majd tanári képesítései megszerzése végett Sárospatakon, Debrecenben, So Paulóban és Budapesten tanult. 1936 és 1943 között a So Pauló‑i magyar‑brazil iskola tanítója‑igazgatója. Ez idő alatt tanulmányozta a brazíliai magyar emigránsok életét, amelynek eredményeként született meg A brazíliai magyarokról c. dokumentumkötete. A világháború miatt hazatért, s itthon részt vett az ellenállási mozgalomban. 1943-48 között egymást követően több központi művelődésügyi intézményben teljesített szolgálatot, szakelőadó volt. 1945. október 9.-től 1946. szeptember 30.-ig főtitkára volt az Országos Iskolánkívüli Népművelési Tudományos Intézetnek. 1948-tól politikai karrierjének véget vetett, tanári állást vállalt, és nyelveket tanított egyidejűleg az egyetemen, a középiskolában és az általános iskolában nyugdíjazásáig (1972). Állandó szakfordítója volt az Országos Fordító és Fordításhitelesítő Irodának: 8 nyelven írt, olvasott és beszélt.
Már a Horthy-korszakban jelentkezett országos lapokban írásaival. Mindvégig publikált, mégis javarészt kéziratban maradt versei, fordításai, vallásbölcseleti, irodalomtörténeti művei és önéletrajzi regénye az olvasó előtt ismeretlenek. Kiterjedt levelezéssel korának kiemelkedő alkotóit szólította meg, legismertebb a Veres Péterrel való barátsága.
Mesterének 40 évi hallgatás után Szentkuthy Miklóst választotta, úgy fordult hozzá, mint cséla a guruhoz (tanítvány a mesterhez). 1985. szeptember 21-én a bemutatkozó levelében a Véres Szamárról készült recenzióját elküldte Szentkuthynak. A válasz a teljes egyetértés volt: Tökéletesebb diagnózist rólam, mint a tiéd, nem olvastam. (1985. október 3.). Kordás Ferenc elragadtatásában olyan ,,collaboration intellectuelle”-t álmodott meg közöttük, ,,amelyre még büszke lehet a magyar irodalom” (1985. október 7.). További leveleiben Kordás Ferencet a feltárulkozás, és Szentkuthy Miklós műveinek tanulmányozása egyaránt hajtotta. Ezáltal ismerhetjük meg igazán gondolkodásának sokszínűségét, Kelet és Nyugat sajátos szintéziséből álló létfilozófiáját. Szentkuthy Miklós bírálta őt, mégis áldását adta barátjára, akivel a személyes találkozás sohasem valósult meg.
A Szentkuthy család és Kordás Ferenc levelezésének a dokumentumait igyekeztem teljes egészében feltárni. Sajnos, mégis van még néhány kallódó levél, amely nem került be a gyűjteménybe. A szanszkrit szavak magyarázatát a szakirodalomból főként Baktay Ervin és Puskás Ildikó jegyzeteinek felhasználásával közlöm. Köszönetet mondok a Petőfi Irodalmi Múzeum, a Debreceni Irodalmi Múzeum és a Hajdúhadházi Emlékház vezetőinek, hogy az intézményükben fellelhető iratokat a kiadás rendelkezésére bocsátották, valamint Baktay Ervinnének és Kordás Ferencnének, akik önzetlen közreműködésükkel szolgálták a kutatást.

Mező Tibor

Hajdúböszörmény, 2001. november

1. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1985. szeptember 21.

Kedves Miklós Bátyám,
Szíves elnézését kérem, ha ezzel a néhány hevenyészett sorral megzavarnám csendes, őszi nyugalmát, de szeretnék egy kanálnyi örömöt okozni azzal, hogy elküldöm azt a kis cikket, amit a Hajdú-bihari Naplóba írtam augusztusban, a Véres Szamár megjelenése és elolvasása után. Máskor is írtam ennél nagyobb ismertetést a Divertimento című Mozart életrajzzal kapcsolatban, de ezt pillanatnyilag nem találom, pedig megállapítom benne, hogy ez a legszebb és leghűbb életrajz a zeneirodalom csodálatos lángelméjéről. De ezt mondhatnám a Doktor Haydnról is, mert én 50 év óta a legőszintébb olvasója és csodálója vagyok a Szentkuthy műveknek. Ugyanakkor szeretném megjegyezni, hogy a Véres Szamár alapos áttanulmányozása után írtam két tanulmányt: Assisi Szent Ferenc megtérése és Beszélgetés Szentkuthy Miklóssal címmel. Úgy képzeltem el, hogy a kiadó a Szent Ferenc megtéréséről szóló fejezetet nem fogadta el, mert félt az egyházi felhördüléstől, s visszaküldte a szerzőnek. A második pedig egy képzelt interjú, zsúfolva megválaszolhatatlan kérdésekkel és képzelgésekkel. Ezeket is elküldöm, ha érdekli az én neofita próbálkozásom, s külön az ötven év alatt összegyűlt irodalmi és tudományos működésem rövid jegyzékét.
Magamról csak annyit, hogy egy súlyos epeműtét és megpróbáltatásos válás után orvosi tanácsra otthagytam Pestet, a fatornyos falut, s hazajöttem a Hortobágy mellé, ahol születtem, Balmazújvároson, 1911-ben. Most itt élek Hajdúböszörményben teljes visszavonultságban, megromlott hallásommal, állandó, szakadatlan munkában. A csütörtöki mexikói borzalmas földrengés annyira megrázott, nem is szólva a nemzetközi politikai helyzet érthetetlen romlásáról, hiszen ma már annyira lealjasodott, megromlott, erkölcstelenné vált az emberiség (itt most a vezetőket értem, s nem a népeket), hogy még a Föld sem akar már elhordozni bennünket. Nem tudok hinni az ígéretes, olcsó fogalmazású optimista szavaknak: a szavak is hazudtak!  s attól tartok, nem is olyan sokára, talán egy-két év múlva, beborul felettünk az ég, és belénk csap az istennyila. De nem merülök bele, hátha megkapom válaszát, s akkor kialakul közöttünk a kapcsolat. Magam is tanárember voltam. 23 évig tanítottam az orosz nyelvet, 20 évig a spanyolt a gimnáziumban, s 25 évig a portugált az Eötvös Tudományegyetemen.
A további alkotáshoz jó erőt és egészséget, a világ mindennapi ostobaságainak elviseléséhez pedig kifogyhatatlan türelmet kívánok
igaz baráti szeretettel: Kordás Ferenc
nyugalmazott nyelvtanár

2. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
[Budapest], 1985. október 3.

Szentkuthy Miklós: Múzsák testamentuma dedikáció.]

Kordás Ferenc drága Barátomnak
azzal az ünnepélyes kijelentéssel, hogy nagyon régóta ölelem  minden szempontból! Tökéletesebb diagnózist rólam, mint a tiéd, nem olvastam. 
Ugyanakkor a veled együttélést jelentő otthonias öleléssel
üdvözöl Sz[entkuthy] Miklósod
1985. X. 3.”

3. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1985. október 7.

Drága Barátom,
a mai napi postával megkaptam a Múzsák testamentuma című könyvedet a felejthetetlen, kicsorduló, őszikeragyogású dedikációval együtt. Fogadd érte leghálásabb testvéri köszönetemet! Heuréka!  kiáltottam fel görögül, pedig már csaknem elfelejtettem ezt az ókori eszperantó nyelvet, de az vesse rám az első követ, mint a bibliai parázna nőre, aki se arameus nyelven, se szanszkritul, se héberül nem tanult meg, mint jómagam sem, csak oroszul, angolul, franciául, németül, spanyolul, portugálul, olaszul és eszperantó világnyelven, mert egész egyszerűen nem fért bele mostani földi vándorlásomba. Azonnal átlapoztam tanulmányaid, cikkeid és bírálataid enciklopédikus jelentőségű gyűjteményét, hogy az elkövetkező hetekben szinte kizárólagos olvasmányaim legyenek, mint a nagy francia forradalom volt hajdan Petőfinek.
Most itt ülök az őszi napsütéssel bearanyozott, üveges verandán, és szántom a sorokat a 40 éve szolgáló hűséges kis Olivettimen, hogy közöljem Veled zubogó forrásként fölbuggyanó gondolataimat és érzéseimet. Drága kincset találtam, mint az aranyásó, s még a szomszédomnak se merem megmutatni. Egyúttal mellékelem a Divertimento című Mozart életrajzodról írt kis cikkemet a Hajdú-bihari Naplóból, amelyben már az első mondatban kijelentem, hogy ez a legszebb Mozart-életrajz!” Ezt így a mindig irigykedő kritikusok és álszakértők nem merték kimondani. Átadom továbbá eddigi irodalmi és tudományos működésem rövid jegyzékét, hogy valamivel én is bemutatkozzam, valamint Lukács (Gy) apostol: ONTO-LÓG-IÁ-JA című szatirikus filozófiai nyöszörgésemet, a gyönyörű szép szűzleánynak elképzelt VilágegyetemMagában való puci fenekét simogatva, megválaszolhatatlan kérdésekkel. Nem mertem eddig elküldeni, csak az ÉS-nek és a Forrásnak, de csak elolvasásra, mert felzavarta volna irodalmi berkeink kotus, poshadó vizeit.
A Múzsák testamentuma tanulmányait, cikkeit és bírálatait jórészt ismerem a folyóiratokból, ahol megjelentek. A tantestületekben én voltam az egyetlen olvasóember, még nyugdíjas koromban is. Minden hónapban elolvastam a fontosnak vélt 4-5 folyóiratot, napilapot, a könyvekről pedig olvasónaplót vezettem pontos idézetekkel, megfigyelésekkel. Csaknem egy éve azzal foglalkozom, hogy rendezem a könyveimet, a kézirataimat, hogy még ebben a hónapban átadjam az elég nagy anyagot a Debreceni Református Kollégium Nagykönyvtárának megőrzésre, hogy valami maradjon utánam, ha elhagyom ezt az árnyékvilágot.
Megvárom, amíg erre a levélküldeményre válaszolsz, s akkor kialakulhat közöttünk egy olyan collaboration intellectuelle, amelyre még büszke lehet a magyar irodalom, ha egyáltalán megmaradunk. Én ugyanis nem tudok oly boldog‑naivan hinni az újságok, a rádió, a tévé, a hivatalosak” manipuláló nyilatkozatainak, mert nagyon jól ismerem az ember eredeti gonoszságát és aljasságát. Zuhanunk egy óriási világkatasztrófa felé, amely pedig könnyen elkerülhető lenne, csak be kellene tartani néhány evangéliumi‑krisztusi alapigazságot: Non estis vestri (1 Cor 6, 19). De hol vagyunk ettől? De nem merülök bele, mert elragad a sánta lábú Pegazus, amerre a Nap se jár  mint a hortobágyi betyárnóta mondja. Na, elég mára. Ezért azt mondom Jánossal: Non turbetur cor vestrum, neque formidet.” (János 14, 27)
Igaz és őszinte szeretettel ölellek: Kordás Ferenc

4. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
Budapest, 1985. október 14.

Édes, jó Barátom,
újra csupa köszönet és hála vagyok pompás Divertimento-cikkedért, és
minden izgalmas küldeményedért , érezd, érezd, hogy minden munkádban, életedben
Veled van Sz[entkuthy] Miklós

5. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1985. október 16.

Drága Miklós Barátom!
Megkaptam pársoros válaszodat előbbi levelemre, a rövid bibliográfiámra és a kis recenzióra, amelyet Mozart életrajzodról, a Divertimentóról írtam a Hajdú-bihari Naplóba. Magam elé tettem csodálatos, lendületes, nekem oly sok mindenről mesélő kézírásodat, s a magam dilettante” módján, de mégis belemerülve az íráselemzés titkos rejtelmeibe, alig tudok szóhoz jutni. Egy mozarti dallamot hallok kizengeni kézírásodból, betűformálásodból, az érzelmi túltelítettségből, amely mégis arról szól: Jaj, nemsokára nekem is meg kell halnom, s itt kell hagynom ezt a bolond, őrült, megkergült és megháborodott világot, amelyet mégis annyira szerettem, de nem tudtam rajta segíteni, pedig mindig tudtam, hogy a világot nem megérteni és szeretni kell, hanem elsősorban megváltoztatni!
Most mellékelten megküldöm Neked az Assisi Szent Ferenc megtérése és a Beszélgetés Szentkuthy Miklóssal c. két kis eszmefutkározásomat, de csak Neked merem megmutatni, aki nekem Mesterem (Guru) vagy az utóbbi 40 évben, ha ezt csak most merem is bevallani. Ma ezek az egetverő, gondolkodásra kényszerítő via, veritas et vita‑kérdések nem érdeklik ezt a bamba‑buta világot, még talán a szakembereket és irodalmárokat sem, mert ezek is csak írástudók és farizeusok”. Nem is szólva az egyházak fekete csuhás hipokritáiról, akik azonnal ledorongolnának. Régi szabály ugyanis, hogy a legnagyobb beavatási titkokat nem lehet felfedni a profán szemek előtt, csak mikor ezekre már megérettek. Az idő előtti locsogásnak keresztre feszítés az ára. Örök igazság ez. Így nem marad más hátra, mint négyszemközt elmondani egymásnak ezeket a gyónásokat, mert az egyháznak igaza van: gyónni pedig mindenképpen szükséges, még akkor is, ha ez a gyarló emberállat már másnap elköveti ugyanazon bűnöket és vétkeket. Ezen a téren nekem könnyebb a helyzetem, mint az átlagolvasóé, mert elég mélyen és alaposan ismerem egész életművedet, s a Szent Orpheus breviáriumát úgy olvasom, mint mindennapi szentleckét, s amennyire gyarlóságom engedi, igyekszem is megvalósítani belőle mindazt, ami személyesen rám tartozik. De így vagyok a Bibliával, a Bhagavad-gítával a Védákkal az Upanisádokkal Zarathusztra Zend‑Avesztájával Rámakrisna Evangéliumával stb., de azért nem járok a fellegekben, a lábamat jól megvetem ezen az imbolygó sárgolyón. Tudom, már nem sokáig, mert már hallom, hogy a harangok szólnak értem. Csak addig készen kell lennem a kézirataim elhelyezésével a Debreceni Református Kollégium Nagykönyvtárában és a Balmazújvárosi Múzeumban. Nem azért, mintha valami egeket feszegető irodalmi becsvágy buzogna bennem, a fenét! Inkább csak azért, hogy valami kis jel maradjon utánam. Te elmondhatod: Exegi monumentum... , mert hosszú évszázadokra biztosítottad az irodalmi halhatatlanságot. Nagyon kérlek, ne vedd valami vidéki, alpári gazsulálásnak, hogy néha elragad engem is ez a hortobágyi Pegazus, de mindig az igazat, és csakis az igazat mondom és írom Rólad, ami megfelel a Valóságnak. De hogy mi lehet az a Valóság, vagyis végső soron Brahman, tehát megnyilatkozhatatlan Ősok, Minden és Semmi, vagy pedig Valami Szellemi Megnyilatkozás, tehát háromarcú (Trimúrti) szentháromság, egy igaz élő Isten, a mi szóhasználatunk szerint Deus, Dominus, az Úr  azt én sem tudom, mert szavakkal körül nem írható, csak azt tudom, hogy bennem van, körülöttem van, a világban van, és mégis mérhetetlenül távol minden létezőtől, mégis az egész világmindenséget létrehozza, fenntartja és elpusztítja, mert ennek ez a rendje. A boldogságra, a megváltásra” nincs is más út, mint a re‑ligio, az Unio mystica, a szamádhi. De erről majd később. Már régen elhagytam a megfogalmazott levél anyagát, s szabadon csapong az elmém, mint a vadszamár a réten.
A Múzsák testamentuma c. hatalmas tanulmánygyűjteményedet elfogyhatatlan érdeklődéssel olvasom, s legközelebb erről is beszámolok. Itt küldöm a fizimiskámat is: Adjon Isten jó napot!
Várom soraidat, s addig is igaz testvéri szeretettel
ölellek: [Kordás Ferenc]

6. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
Budapest, 1985. október 23.

Édes, jó Barátom!
Forró köszönetem legbarátságosabb, mosolygó fényképedért (,,boldog pesszimista ifjú!”  mondták Schopenhauerről...), a sok izgalmas adatot tartalmazó interjúért! Viszont: ha olvastál engem, miképpen adhatsz számba vagy tollamba olyasmit, mint az ,,Assisi”‑sex-beszély nincs szó, szám, mérce, mely kifejezhetné távolságomat az ilyesmitől!  Másik szöveged  teljes egyetértés Veled! 

Csók Sz[entkuthy] M[iklós]

7. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1985. október 31.

Kedves Miklóskám!
Elgondolhatod, milyen ügybuzgalommal s ugyanakkor mekkora felelősségérzettel állok neki annak, hogy legújabb művedről, a Múzsák testamentumáról elgagyarásszam gyermeki‑tiszta szívemből áradó, egyszerű és világos gondolataimat, és érzéseimet. Ez annál is nehezebb nekem, mert mint poéta, ha nem is mindig doctus, világéletemben sose voltam valami ,,túl okos, mint a tavalyi kos” típusú, vak racionalista, mindenbe belekotnyeleskedő ,,sült realista”, mint sajnos sokszor Veres Péter is volt, aki csak az orráig lát, s közben azt hiszi, hogy azon túl már csak a Nagy Büdös Nihil sistereg, mert tudtam azt, hogy az ész (minek ezt nagybetűvel írni, hiszen a nagy francia forradalom is ebbe bukott bele!) az emberi fajfejlődés legnagyobb vívmánya, de ma már tudom, hogy az az ember legfontosabb feladata, hogy ne csak az eszét, a racionális, logikus gondolkodását, hanem a szívét, vagyis az érzelemvilágát is kiművelje, és harmonikus, humánus egységgé fejlessze. Ez a jövő útja, ha közben az ember el nem pusztítja ezt a bizonytalanul keringő, forgó‑morgó sárgolyóbist, és önmagát.
A Testamentum irodalmi és tudományos anyagának a fölmérésében nekem mégis van bizonyos előnyöm az ún. szakkritikusokkal és az átlagolvasókkal szemben, mert a cikkek, tanulmányok és bírálatok egy részét már akkor olvastam, amikor azok a jelzett folyóiratokban megjelentek, nem is szólva a tartalomról, hiszen magam is 5‑6 idegen nyelven olvasom a világirodalmat, a filozófiát, a vallástörténeteket stb., mégis ki merem jelenteni a következőket:
a.) Ez a kötet valóságos irodalom- és művelődéstörténeti enciklopédia, de csak azoknak, akik föl tudják fogni, és meg tudják érteni. Mivel az átlagolvasó sznob, és a kisöblű kritikusok siserahada erre képtelen, kalapáccsal támad neki minden magasrendű műnek, mint az az őrült magyar szobrászcsökevény, aki szét akarta verni a Piétát a San Pedróban. Miklóskám, hidd meg, a fölbecsülhetetlen értékű opusod félreértelmezésében, egyoldalú megítélésében erről van szó! Még az ,,írótársak” is fanyalogva olvassák, ha egyáltalán olvassák, mert nekem az a szomorú tapasztalatom, hogy az ,,írók” zöme alig olvas, legfeljebb saját műveit, tehát rágja őket a sárga irigység, hogy ők nem tudnak ilyen művet írni. De ilyen fontos, az egész emberi művelődéstörténetet átfogó, filozófiailag, etikailag vasbeton szilárdságú, elvi alapokra épített, ércnél maradandóbb életművet csak az olyan író emelhet műveiből, aki maga is bejárta azokat a régiókat, ahol a legrejtettebb szellemi összefüggések is feltárulnak a kutató elme előtt, ha a szívét is beleadja.
A legtöbb ember még ma is geocentrikus szemléletű, s amikor azt mondja: világ, tulajdonképpen csak a Földet, legjobb esetben a mi naprendszerünket érti alatta, s nem számol azzal, hogy ilyen rendszerek, mint a miénk, billió és billiószor milliárd van a gyakorlatilag fölmérhetetlen világűrben, a Kozmoszban. Ennek a ,,kozmikus tudatnak”, vagyis a Végtelen Teremtő és Elpusztító Hatalomnak‑Szellemnek‑Matériának a legalázatosabb átélése nélkül sem filozófus, sem író nem alkothat maradandót, mindig fölbomló, majd ismét összeálló szintézist, még pedig a legközönségesebb mindennapi gyakorlati élet jelenségeiből is. Én például teljes gyermeki hálával átélem és fölszívom magamba ennek a ragyogó őszi napnak az enyhítő, vigasztaló melegét, ahogy besüt az ablakomon. Arra is gondolok, hogy a szőlőskertekben már vígan folyik a szüretelés, a fiatalok dalolásznak, pajzánkodnak, időnként munka közben a lányok bekapnak pár szem sárgára érett szőlőt, persze, mosatlanul, így elcsapja a hasukat, s ilyenkor nagy gyorsan szaladni kell a bokrok, fák tövébe, ahol hirtelen lekucorodnak, hegyeset fosnak, majd egy zöld szőlőlevéllel tisztára törlik a feneküket. Nincs ebben semmi triviális, semmi ordináréság, mert közben nevetnek, vihognak, kacarásznak, s ez a legédesebb muzsika bejárja az egész kertet.
b.) Meggyőződésem, hogy a kötetből jó néhány tanulmányt a gimnáziumi magyar irodalmi tankönyvbe vagy az egyetemi irodalomtörténeti jegyzetekbe kellene besorolni, megfelelő jegyzetekkel ellátva. Ilyenek lennének:
1. 	A Szabó Lőrinc tanulmányok.
2. 	Műveltség és irodalom  előszónak egy irodalomtörténeti antológiához.
3. 	Thomas Mannról minden tanulmány, esetleg összevonva az egyetemek, legalább az ELTE világirodalmi tanszékén.
4. 	James Joyce és az Ulysses, Hölderlin-, Baudelaire-, Shakespeare‑tanulmányok ugyancsak az egyetemre.
5. 	József Attila, Weöres Sándor, Arany János középiskolai tankönyvekbe szemelvényeknek.
6. 	Ben Jonsonról szóló doktori értekezésed (1931) oly magasan túlszárnyalja a szokványos disszertációk nyögvenyelős anyagát, hogy még most is érdemes lenne angolra fordítanod, hogy bekerüljön a világirodalom vérkeringésébe. Itthoni angol nyelvű kiadása reménytelen vállalkozás lenne.
Örök időkre becsületedre válik majd, hogy a könyv végén közlöd a Kerényi-vitát változtatás nélkül, pedig van benne néhány jogtalan rágalmazás és félreértés. A Kerényi ,,végszava” nem is lehet más, mert a ,,Kulturgeist” csak ennyit szoríthatott ki belőle.
Na, elég volt mára. Sufficit diei malitia sua!  szoktam ilyenkor mondani, ha már annyit gépeltem, hogy csaknem elvertem az ujjaimat. Legközelebb majd folytatom. Addig is kiváló egészséget, kifogyhatatlan munkabírást, és a közelgő genfi nemzetközi világpolitikai meccsen legalább 1:0-ás eredményt kívánok javunkra, mindnyájunknak.
Igaz baráti szeretettel ölellek: [Kordás Ferenc]

8. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
Budapest, 1985. november 10.

Édes, jó Barátom,
,,ész és szív”‑leveledet, melyben testáló Múzsáimat elemzed, persze hogy Kazinczy‑féle tapsoló vagy sikongó örömmel olvastam,  de: sub specie Aeternitatis, Mortis, Universi et Nihili Múzsáimat csak futó‑mulandó fuvallatnak tarthatom.
Versed nagy gondolatai az én agyvelőmet és szívemet is szántják, vetik, boronálják, csak éppen (mint nálad): az aratás ideje és eredménye ,,Küssé” indeciso és vacilante... Ölelésem viszont: decidido és determinado! 
Sz[entkuthy] Miklós

9. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1985. november 12.

Kedves Miklós Bátyám!
Az Élet és Irodalom f. hó 8-i számában megjelent Keszthelyi András: Mit üzen a ,,monstrum”? c. recenziója Az egyetlen metafora felé című könyved új kiadásával kapcsolatban. Többször is átolvastam, s most nem tudom megállni, hogy elhallgassam fölmerült észrevételeimet a következő pontokba összefoglalva:
1. 	Már a cím is felháborító! Hogy lehet egy ilyen régen lecsillapodott irodalmi vihart újból felkavarni és föleleveníteni, mikor annak idején is sokan éppen az ellenkezőjéről voltak meggyőződve, például maga Babits is. Éppen Hevesi András volt az az állítólag ,,modern, haladó szellemű” író, aki olyan szörnyetegnek nevezett: ,,aki kívül áll az egyetemes kultúrán” Hát, ha valaki, akkor éppen Szentkuthy Miklós volt az, aki a Múzsák testamentuma című cikk- és tanulmánygyűjteményed szerint már a harmincas évek előtt úgy indult, mint aki nem bokáig, de nyakig benne áll az ,,egyetemes kultúrában”, s ezt az óta is egész életművével bizonyította.
Keszthelyi azt is állítja, hogy a hatvanas évek felé Téged újra felfedeztek, de a kritikusok azt állapították meg Rólad, hogy írói munkásságod ,,a magyar irodalom korpuszától idegen, abba nem illeszkedő valami”. Gyermekjáték egyszerűségű feladat lenne ennek a megcáfolása. Éppen itt volna már az ideje annak, hogy valaki, autentikus és roppant műveltségű irodalmár és szaktekintély elfogulatlanul és tárgyilagosan, monográfiai alapossággal fölmérje a ,,Szentkuthy jelenséget”, de ehhez nemcsak az egész opust kellene alaposan áttanulmányoznia, hanem azt az egyetemes, az egész világirodalmat behatóan ismerő és élő, eleven, vitamindús szellemi táplálékká asszimiláló szintézist is, amely minden irodalmi, esztétikai, filozófiai stb. Breviáriumaidból napnál világosabban kiragyog. De ki lenne az az univerzális géniusz, aki ezt meg tudná tenni? Persze, könnyű lenne most itt 5‑6 kiemelkedő, nagytehetségű irodalomtörténészt megjelölni, de ehhez nem csak tehetség kellene, hanem zsenialitás, vagyis az a tíz arany tallér, amit csak a választottak kaptak és megsokszoroztak, míg az átlagtehetségek földbe ásták azt az egyet is, amit kikényszeríttettek az Úrtól, a Gazdától, Szent Pétertől, de nálunk ma még azok is könnyebben boldogulnak, mint a választottak, akik még csak jelen sem voltak a tallérok kiosztásánál, mert nem szerepeltek a listán.
2. 	Keszthelyi ebben a kis cikkében néhány érdekes megállapítást tesz ,,Szentkuthy erotika iránti érdeklődéséről”, de azt hiszem, teljesen félreérti az egész ,,komplexumot”.
3. 	Stílusfordulataidat, szokatlan, eredeti szóösszetételeidet, plasztikus és villámként fölvillanó metaforáidat azért nem értik, mert az átlagolvasó (vagyis 99%!) nem rendelkezik az ehhez szükséges iskolázottsággal és széleskörű műveltséggel, ezért az előre világító szintetikus géniuszok alkotása még sokáig érthetetlen rejtély marad a számára.
A Múzsák testamentumáról kis cikket írtam a Hajdú‑bihari Naplóba, kíváncsi vagyok, mikor közlik.
Más: f. hó 26.‑án Pesten leszek, egyik jó barátom temetésén, s ha lehet, megpróbállak felkeresni, ha nem lennék terhedre, egy kis baráti szimpozionra. 
Máskülönben mindig tele vagyok munkával, fordításokkal, mert az Országos Fordító és Fordításhitelesítő Iroda mindig nekem küldi el a mások által elfogadhatatlan spanyol és portugál (latin) fordítandókat, de A brazíliai magyarokról című nagy szociográfiai kötetem anyagát is szeretném elrendezni esetleg valamelyik Kiadónál.
Igaz baráti szeretettel ölel magához az önmagával és ezzel a megháborodott világgal vívódó barátod: 
Kordás Ferenc

10. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
Budapest, 1985. november 20.

Édes jó Barátom,
Ismét a legforróbb hálával, örömmel és szeretettel köszönöm leveledet. Az ,,ÉS”‑ben megjelent cikkről sem Neked, sem nekem igazán egy pillanatig sem érdemes háborogni, mert teljesen jelentéktelen. Semmit sem kavar, semmit sem zavar, slussz. Abban bizony nagyon is igazad van, hogy ha valaki értékben és érdemben akar hozzászólni életművemhez, valóban meg kellene közelítenie azt a típust, amit régebben polihisztornak neveztek. De hogy pillanatnyilag ilyesmi sincs kéznél: ez sem érdekel. Persze, édes kitüntetés számomra, hogy ismét írtál rólam lapodban. Ez az öröm. Most jön a búbánat: ma utazom el Budapestről, és valószínűleg csak december 15. táján keveredem haza. Sértő volna, hogyha külön kellene kifejeznem valóban rendkívüli szomorúságomat találkozásunk elmaradásáért.
Ölel Miklós

11. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1985. november 28.

Kedves Miklós Bátyám!
A Múzsák testamentuma c. enciklopédikus jelentőségű művedről a Hajdú‑bihari Napló november 25.‑i számában rövid kis recenziót írtam, melyet ezennel mellékelek. Ebből megláthatod, hogy azokból a bizonyos ,,polihisztor adottságokból”, amelyekre magad is célzol legutóbbi leveledben, bennem is pislákol egy mécsvilágnyi, amely világító fáklyává lobbanhatott volna szerencsésebb életkörülmények között, de sajnos, vagy inkább hála Istennek, nekem mindig áldozatot kellett vállalnom másokért, így nem volt érkezésem a személyes érvényesülés útjának kitaposásához, adottságaim kibontakoztatásához. Igaz, megtanultam 8‑10 nagy nyelvet, még az eszperantót is, de nem juthattam hozzá, hogy a latinon kívül legalább a görögben, a héberben, a szanszkritban, a koptban és az arabban is jártasságot szerezzek, legalább annyira, mint ahogyan azt vallástörténeti, pedagógiai, filozófiai és világirodalmi tanulmányozásaim megkövetelték volna. Így tehát ,,dilettante” maradtam, de nem a mai, hanem a szó középkori, megbecsülő értelmében. Ezért arra kérlek, mondandóim irodalmi értékelésénél számítsd be ezt a tényt, mert hiszen én szembe merek nézni saját fogyatékosságaimmal.
Arról van szó, hogy a Múzsák testamentuma 492. oldalán található ,,Parnasszusom a Golgota”  Isten és én című körkérdésre adott válaszaid (Vigilia 1997. december), amit Orpheusod szájába adtál, olyan mélyen megragadott engem, hogy nem tudom elhallgatni a közben felmerült észrevételeimet, belső vívódásaimat, kételyeimet, azonosulásaimat, elidegenedésemet, még ha akarnám is. Ezért elhatároztam, hogy míg távol leszel, megírom ezt a tanítványi episztolát, hogy majd megbeszélhessük a részleteit, vagy levélben, vagy személyesen, ha találkozunk. Jelzem, hogy mely pontokhoz szólok hozzá, mert így egyszerűbb. 
1.) ,,Isten és én.” (492.) Igen, ez az emberiség sokmilliós, legfontosabb problémája a táplálkozás megszerzése, az utódnemzés, a barlang, a kunyhó, a lakás és a ruházat után. De az emberiség még ezt sem tudta megoldani a fizikai síkon, a szellemi‑evangéliumi megoldást pedig eleve elutasítja magától. Pedig Lukács világosan megírja: ,,Nolite soliciti esse animae vestrae, quid manducetis, neque corpori, quid induamini.”  (12, 22) Hátha ez lenne az igazi megoldás?
2.) Boldogan vallhatom be Néked, hogy én már nem vagyok kimondottan ,,sánta” az Isten‑problémától, mert szívemben én már Őt megtaláltam, de még mindig csak botorkálok a ,,keskeny ösvényen”. Rengeteg még a fogyatkozás, a hiba, a korlátoltság, egyszóval a bűn bennem, amit magam erejéből nem is tudnék legyőzni. A magam mindennapi, szürke életében sokszor megtapasztalom, hogy amikor a legmagasabb értelmű krisztusi princípiumok szerint járok el, soha sincs körülöttem semmi baj, de mihelyt a természeti gondolkodás, tehát a legcsekélyebb önzés, elfogultság, önérdek szerint, mindenki szenved a környezetemben, s így magam is.
3.) Számomra Isten (persze nem az egyházak és hitfelekezetek elferdített, emberformára elcsúfított bálványa, a természeti‑kozmikus erők antropomorfizált fantázia‑terméke, háttérben az örökös félelemmel, mint minden vallás ősokával) az, akit kételkedő Tamás (a Te Hugód) így ismert el: ,,Dominus meus, et Deus meus!” (János 20, 28), vagy aki már az egyiptomi beavatott Mózesnek így jelentette ki magát: ,,Ego Deus omnipotens: ambula coram me, et esto perfectus.” (Mózes I. 17, 1) 
4.) Azt kérded, hogyan akarhatja a ,,jó Isten a betegség és gonoszság gyilkos hatalmát, a végtelen szenvedést?” (493.) Ahogy én hiszem, nem Deus (Brahman, Jahve‑Adonáj, Ahura Mazdá) akarja ezt, hanem a szenvedés egész egyszerűen a Törvények áthágásának a természetes következménye, vagyis Karma, a jelenlegi fejlődés állapota, benne van a világban, mint én bennem is, de itt van a szívemben az Úr Jézus Krisztus is, aki az ész, az elme számára örökké érthetetlenül, de mégis megmutatta az emberiségnek a megváltás, a bűntől való megszabadulás keskeny ösvényét.
5.) Isten  Szellem, s akik Őt imádják, szükséges, hogy Lélekben (szellemileg) imádják; de nincs semmilyen alakja, képe, ezért már a mózesi törvények tiltják a kiábrázolását. Még Jézus Krisztus = az Ő fia, de ez is antropomorfizálás, vagyis a külső Szellemi Lény (outer God) elképzelt emberi mása. Ami vagy Aki: Szellem, annak nem lehet semmilyen emberi formája, sem fia, csak teremtménye. De az egyházakban, a vallásokban mindig kényelmesebb és könnyebb volt az Istent valami mérhetetlenül meg növekedett Adam Cadmon‑nak, Embernek elképzelni, még ma is. Az Urat csak úgy foghatjuk fel, vagy ,,érthetjük meg”, mint az egész Univerzumot létrehozó Világirányító Hatalmat és Erőt, ha Vele eggyé válunk az Unio mystica, vagyis a szanszkrit szamádhi leírhatatlan élményében. Ez az inner God, a belső Isten, aki ,,túl van jón és rosszon”, hogy az elcsépelt, de mégis igaz mondását idézzem Nietzschének.
6.) Nekem is vannak fenntartásaim, kételyeim, háborgásaim a Megváltással kapcsolatban is, ezek azonban mind az én gyarlóságomból, korlátoltságomból, hitetlenségemből erednek, s nem abból a tényből, amelyet a Bhagavad‑gítá így fejez ki Baktay Ervin remek fordításában, amely csak nekem van meg. Krisna, a Magasztos mondja Ardzsunának, a Tanítványnak:
,,Valahányszor az igazság itt lenn hanyatlóra fordul
s a gonoszság erőre kap, leszállok és testet öltök.
Hogy a jókat gyámolítsam, és elpusztítsam a rosszat,
s az igazság ős törvényét újra trónjára emeljem,
korról korra ismételten vállalom a születést Én.”
Ki ez az ,,Én”? A személytelen és meg nem nyilvánuló Brahman, az Önvaló (Baktay zseniális szóalkotása). Isten, Deus, Jahve‑Adonáj, az Úr, Hadúr, Ísvara stb. már a Brahman megnyilvánulása, a Létesítő Elv és Akarat (Schopenhauer!). Brahmá pedig a Teremtő Isten, vagyis: Ísvara, Visnu és Siva szentháromsága (Trimúrti). Ebből ered a kereszténység szentháromsága is. Az upanisadok rejtett tanításaiban aztán kibontakozik a felséges eszme, az Egy Isten, s a mögötte rejlő személytelen Ősok, a Brahman istenfogalom. De ez csak elvont Tan maradt, amit a brahmin bölcsek közöltek kiválasztott tanítványaikkal az őserdei remetetanyák istenváró magányában, így lett a Védánta és a jóga rendszereinek forrásává, de a beavatatlan nagy tömeg csak a háromarcú Isten, vagyis Brahmá személyes fogalmáig jutott el. Ebből lett a vallások, egyházak, felekezetek Teremtő Istene, akinek végtelen megjelenési formáját Krisna feltárja a hű tanítvány és barát, Ardzsuna előtt.
Mi most a Káli‑juga, a ,,Fekete vaskorszak” korában élünk, amelyben Káli, a pusztítás és felbomlás istennője uralkodik. Persze ez is csak metafora, de mégis az igazságot fejezi ki a költői beleérzés és vele eggyé válás misztériumában. Ehhez kellett a beavatás ősidők óta. Csak a járatlan és felületes ember mondhat olyat, hogy a sok ezer éves, ősi misztériumok, mitológiák, kozmológiák stb. titkai ostobaságok, bárgyú, tudománytalan megállapítások; persze, nem racionálisak, nem okszerűek, műszerekkel nem bizonyíthatók, mert mérhetetlenül többek ezeknél: az emberi elme kísérletei a személyesnek képzelt Isteni Szellem (a Bibliában Lélek, Szent Lélek) titkainak az átélésére. Valamennyi katolikus szent és mártír látomásai ezt egyértelműen bizonyítják, még a leírhatatlant is hasonló metaforákkal próbálják megközelíteni.
7.) ,,Appropinquate Deo, et appropinquabit vobis.” (Jakab 4, 8) Ehhez az kell, amit Máté így fejezett ki: ,,Quaerite ergo primum regnum Dei, et iustitiam eius: et haec omnia adjicientur vobis.” (Máté 6, 33) Ezt én számtalanszor megtapasztaltam szenvedésekkel és megpróbáltatásokkal zsúfolt életemben, mert mindig felismertem az Isten országát az ásványban, a virágban, az állatok és a gyermekek szeretetében, a szerelem és a házasság gyötrő és kínos kalodájában, de a Szentlélek leghalkabb suttogásában is.
8.) A pogány mitológiák és a katolikus Isten összefüggései, ezt föltárni, valóban óriási feladat lenne, amely meghaladja az egyes ember erejét. De ennek is eljön az ideje, ha akkor még meglesz a Föld teljes egészében.
9.) A Szentlélek Úristen nem annak az Egyháznak a fundamentumát rakta le san Pedro vértanúságával, amely ma Rómában uralkodik, hanem annak a ,,belső eklézsiának” az alapjait, amelyet a poklok hatalmai sem rombolhatnak le.
10.) Igen, az istenfogalom sokkal gazdagabb, szétágazóbb, telve emberi értelemmel felfoghatatlan abszurdumokkal, vízözönökkel, vulkánkatasztrófákkal (Lemuria, Mu, Atlantiszstb.), minthogy a mai ember egy kézlegyintéssel elintézhetné: a gyermekemberiség gyermekmeséje ez, nem illik a mai modern emberhez.
12.) Azt írod: ,,létünk és az univerzum mögött van Valami Ősok.” (493.) Nem is lehet másként! Mi lenne az, aminek nincs oka? Csak Brahman, a Felfoghatatlan. Hogyan jöhetne létre okozat valamilyen okozó erő, hatalom, Létesítő Elv és Akarat nélkül? De ezt nem az ember korlátolt képességével kell felfognunk, hanem ,,a szív és az elme” szintézisével, ami ma még csak a kivételes emberekben válik ,,csakrává”, azaz erőközponttá, amint azt a jóga tanítja. Hiszen még a Hátha‑jógának is az a célja, hogy az egészséges test erejének biztosításával megnyissa az utat a szellemi szférák felé.
16.) ,,Evangélium és szocializmus” (493.) nekem is nagy kérdésem 50 év óta azzal a meggyőződéssel, hogy én hiszem, hogy a két sarok, a kiengesztelhetetlen ellentétek összeegyeztethetőek, ha nem most, a távoli jövőben. Mindez a jellemtől függ, vagyis az ember szellemi színvonalától, nem a társadalmi rendszertől. Az az igazi kereszténység, amely hitelveiben, evangéliumában mindig a szegények, az árvák, az özvegyek, a kisemberek, a betegek, az elnyomottak oldalán áll, vagyis a szabadságot szolgálja most, a szocializmusban is, ezért békére és megegyezésre törekszik ebben a megháborodott világban is. S az az igazi szocializmus, amely nemcsak megtűri, hanem egyenesen létfeltételének tartja, hogy a szellemi‑krisztusi életigazságok, az evangéliumi‑etikai kinyilatkoztatások realizálódhassanak ebben a nyomorult, önmagát elpusztítani akaró világban is, mert például bennem, aki igazán senki és semmi vagyok, nyomorult kis féreg, még ezen a parányi sárgolyóbison is már eggyé vált, hiába károgják a hazug próféták és álpróféták, hogy ez lehetetlen, mert az ellentétek kibékíthetetlenek.
18.) Mért kellene az igazi imádságban Istent, mint Érthetetlen Ismeretlent imádnunk? Hogyan érthetné meg a véges emberi elme a Végtelen Szellemi Ősokot, az Önvalót (das Selbst, the Self), hiszen nem megérteni kell a világot, az Ősokot, hanem elsősorban megváltoztatni!  kiabálja a nagyszakállú Marx a londoni temetőben fogatlan szájával, a félreértett Kommunista kiáltványt lobogtatva. (A kommunista forradalom ugyanis nem a legfejlettebb ipari országokban következett be, mert azoknak ma sem kell, hanem ahol a leggyengébb volt a láncszem!)
20.) Nekem egy kicsit könnyebb a helyzetem, mert a Debreceni Református Kollégium, a drága Alma mater édes emlőjén nőttem fel ingyen, mint mindig színjeles diák, s idejében magamba szívtam azokat az életadó erőket, erkölcsi alapigazságokat, amelyek felelősen gondolkodó, másokért, a magyarságért tudatosan áldozatokat vállaló (hét éves brazíliai kultúrmisszió!), keresztyén gondolkodású, igazi demokratizmust, szocializmust szolgáló pedagógussá (40 év, s 3400 Ft nyugdíj!), költővé (hét verseskötet) és íróvá (60 kötetnyi mű) neveltek, mégis azt mondom: a saját hivatalos egyházam dogmatikáját, liturgiaszegénységét, a sivár észre épített, meszelt fehérségét, papjainak rideg, kopár, elszürkült ,,prédikációit” már kamasz koromban is untam, mert nem mondtak semmit. Ma is jobban szeretem a katolikus katedrálisok vagy egyszerű falusi templomok szent bitháját, szellemi kisugárzását, különösen, ha egyedül vagyok a padsorokban. Hiába, a vallásos áhítat nem racionális következtetések sorozata, hanem szívet‑lelket elringató, misztikus reveláció, egyesülés, hiszen a neve is ezt mutatja: re + ligio!
21.) Azt kérdezed, miért teremtette Isten a világot, ha nem szereti, ha a világ ,,a szenvedések iszonyú monumentuma”? (494.) Én a teremtést nem a mózesi Genezis értelmében fogom fel, hiszen már ez is ősi, keleti teremtésmítoszok maradványa, de mégis tele van titkokkal, hanem a Védánta szerint. Az Univerzum, mint Végső Ok: Végtelen, mindig megvolt, nem kellett teremteni, s éppen úgy létrejön az Ákásából, az ősanyagból, s lassan, fokról fokra projiciálódik, fejlődik, kibontakozik (ezt nevezik Brahmá nappalának), majd összezsugorodik, elpusztítja önmagát az immanens természeti törvények szerint (ez Brahmá éjszakája). És ez így megy emberileg elképzelhetetlen eonokon át újra és újra, mert egy tökéletes, igazságos világegyetem létrehozásának nem lenne semmiféle értelme, célja, belső magja. De ez nem fantazmagória, mint a beképzelt, ostoba tudósok képzelik, hanem maga a Valóság, aminek a Személyes Isten és a pogány istenek megszámlálhatatlan tömege csak ennek az Őserőnek a megnyilatkozása. Olyan értelemben tehát, ahogyan azt a laikus hívő elképzeli, szó sincs teremtésről, vagyis a Nagy Semmiből való Minden létrehozásáról, mert semmiből soha nem lehet valami, hiába írt erről több mint 500 oldalas filozófiai ömlengést Paul Sartre ....
23.) Mi lett volna Jézus szava Hozzád, mikor a Földön járt? Ma is, és mindenkor: ,,Tollite jugum meum super vos, et discite a me, quia mitis sum et humilis corde: et invenietis requiem animabus vestris.” (Máté 11, 29) De Péternek is háromszor tette fel az Úr a kérdést: ,,Amas‑me?” s rögtön válaszolt is rá: ,,Pasce oves meas!” (János 21, 17) Vagy még egy halhatatlan hívás: ,,Venite ad me omnes, qui laboratis, et onerati estis, et ego reficiam vos.” (Máté 11, 28) Szent meggyőződésem, hogy a világnak, vagyis a földi emberiségnek, amely csak egy picurkányi pont a Mindenségben, csak mi képzeljük magunkat nagynak, soha nem volt nagyobb szüksége arra, hogy meghallja ezt a krisztusi hívást, s akkor nem lesz szüksége sem űrfegyverkezésre, sem atombombára, még háborúra sem, amit tulajdonképpen az imperialista USA, és szatellitjei akarnak a világra rákényszeríteni, de úgy, hogy az emberiség fele belepusztuljon a kísérletbe, de ők életben maradjanak. Mert az emberiség célja a földön nem egymás elpusztítása, hanem miként a Bibliában világosan van kifejezve: ,,Haec est enim voluntas Dei: sanctificatio vestra.” (Thess. I. 4, 3) Tehát nem a ,,jóléti társadalom”, persze ez is kell, nem a dúskálás a zabálnivalóban, a díszes ruhákban, az élvezetekben, nem a tudomány felhasználása öldöklésre, hanem az ember megszentelődése. Abszurdum lenne ez? Lehet, de erre a keresztény ember csak azt mondhatja: Credo, quia absurdum est! S hogy ez korlátolt, bigott, tudománytalan hiszékenység, mert az ember még sok ezer évig ilyen elesett, gyámoltalan földi féreg marad, ezt is elhiszem, de az örökkévalóságban, a szellemi világban az időnek nincsen semmilyen jelentősége, mert csak a földi síkon, az anyagi létformák világában létezik idő, mint a ,,pont‑vonal‑sík elmozdulásából származó negyedik dimenzió”. Isten sohasem siet, mert tudja, van idő mindenre. Mert az anyagi síkon ő is az időt használja fel, mint a folyamatok, események megszületésének, kibontakozásának és elpusztításának eszközét, így ha ez a bűnben elmerült vak emberiség a minden pillanatban fenyegető atomkatasztrófa által nem pusztítja el önmagát és a Földet, akkor az elkövetkezendő évszázezredekben megvalósítja majd az evangéliumi erkölcsi törvényeket, és ,,övé lesz a mennyek országa”. Persze, a bibliai és egyéb szentiratokban kifejtett alapelveket sohasem szabad szó szerinti értelemben felfognunk, mint a jehovisták, s más szekták, mert akkor beleveszünk az ellentmondásokba  contradictio in adjecto , hanem a mindenkori korszak legmagasabb szellemi értelmében. Akkorra már kialakul a ,,világvallás”, a Világegyház, aminek az alapelveit Swami Vivekananda már 1893‑ban lefektette a Nemzetközi Vallási Konferencián Chicagóban. Hiszen a legtitkosabb beavatási Szentkönyvek, mint amilyen a zsidó Ótestamentum, a krisztusi Evangéliumok, a Védák és az Upanisadok, a Zend‑Aveszta stb., igazságait sem szabad abszolút kinyilatkoztatásoknak, végleges, megdönthetetlen Valóságnak felfognunk, mert erre az emberi elme úgyis képtelen lenne, hanem olyan isteni sugallatok által létrejött feltárásoknak, amelyeket fokról-fokra, évszázadról évezredekre egyre jobban megközelítünk, de sohasem valósíthatunk meg véglegesen, mert ,,Vég” nincsen, a fejlődés örökké tartó folyamat, de nemcsak a külső, társadalmi világban, hanem itt benn, az ember szívében is, amint József Attila oly csodálatosan megérezte. Tanulmányod hatására ismét elolvastam József Attila Összes verseit, s szinte megdöbbentett: mennyire másként látom most ennek a filozófus‑lánglelkű költőnek az arcát és két kutató szemét! Ma is vallom, hogy meg lehetett volna menteni kellő figyelmességgel, némi áldozattal, több megértéssel, és hiába, ki kell mondanom az elkoptatott szót: szeretettel! Mert azért mégiscsak ez a szó a világegyetem titkainak a kulcsa! S bár benne van a legősibb keleti vallásokban és beavatásokban, mégis Jézus Krisztus hozta le a földre, s amit Pál apostol, az első szintetikus zsidó‑keresztény apostol oly halhatatlan sorokban örökített meg a jövendő évezredek számára. De már most hozzá lehet kezdenünk a megvalósításához.
Szíves elnézésedet kérem, hogy ezt a terjedelmes episztolát ennyire telezsúfoltam latin idézetekkel, de ezek úgy égnek a szívemben, mint a csipkebokor Mózes előtt. Már csak a befejezés hiányzik. Íme: ,,Qui credit in me ... flumina de ventre eius fluent aquae vivae.” (János 7, 38) Igyunk ebből az élő vízből!

December 6. Szent Miklós napja.
Ha most itt lennél mellettem, vagy én Nálad, egy baráti öleléssel és ,,szent csókkal” felköszöntenélek a neved napján. Mit is kívánnék? Elsősorban jó egészséget és alkotóerőt, mert erre van a legnagyobb szükséged.
Ma elmentem a piacra, hogy feketeretket vegyek magamnak, s amint hazafelé jöttem, kétszer is le kellett ülnöm, annyira fájt a reumás, rongy derekam, s ekkor döbbentem rá, hogy hiába élek én diétásan a modern táplálkozástudomány előírásai szerint: 
,,Fáradt lelkem égbe,
Testem főldbe vágy.”
Kezdek öregedni, bár a szellemi munkát még elég jól bírom, bár sokszor túlzásba viszem. Elmentem a postára is, ahol két nagy borítékban 10 oldal spanyol és portugál fordítást adtam fel az OFFI‑nak. Ezért csak éppen löknek valamit, pedig sokszor emberi életről van szó, mint mikor hazajöttem a nagy fatornyos faluból, mert Téged nem találtalak meg, s itthon az asztalomon várt egy SOS sürgős fordítás, egy 10 éves kubai kislány diagnózisának a részletes leírása volt a Kubai Nagykövetség részére. A gyerek itt volt kezelésen és több operáción Magyarországon, de a hazai orvosok már nem vállalják az újabb ,,felnyitást”, mert a tu. (tumor) rákosnak bizonyult, ezért a gyereket a 4 oldalas orvosi véleményezéssel hazaviszik Kubába. Elgondolhatod, mennyire a szívemen viseltem ennek a kislánynak a sorsát: hátha meg lehet menteni! Másnap el is készítettem a roppant nehéz, latin rövidítésekkel tarkázott, orvosi diagnózis fordítását. Az OFFI hálából egy nagy csomag papírt, írószert küldött, de alig tud érte 100 forintot fizetni.
Karácsony szent estéjén ezzel szeretnélek felköszönteni.
Addig is baráti szeretettel köszöntelek és ölellek: 
Kordás Ferenc

12. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1986. január 3.

Kedves Kordás Ferenc,
Miklós hálásan köszöni a ragyogó tanulmányt, amelyben sok helyütt egészen pontosan kiemelte Miklós szándékait. Ugyanígy nagy élvezettel olvasta izgalmas vallásfilozófiai eszmefuttatását, amely nagyon jól rávilágít az Ön rendkívül sokrétű gondolkodására.
Az év végén Miklós feleségének, Dollykának gyengélkedése, és hirtelen klinikára történt szállítása szívpanaszai miatt meglehetősen ideiglenes és aggódással teli mindennapokat teremtett nálunk. Mindazonáltal Miklós maximális  és mondhatom , heroikus intenzitással dolgozik új regényén, amelyet már nagyon sürget a Kiadó, és amely leköti minden percét. Ezért engem kért meg, hogy válaszoljak most én, és tudassam Önnel, hogy nagy élvezettel olvasta levelét.
Sokszoros üdvözlettel, Önnek és kedves családjának Boldog Újévet kívánva:
Tompa Mária
személyi titkár
Csókol hűséggel Miklós! [s. k.]

13. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. január 8.

Kedves Miklós Barátom!
Végre megkaptam várva-várt leveledet Tompa Mária személyi titkárod közreműködésével, amiért fogadja hálás köszönetemet. Már aggódtam Érted, az egészségedért a túlhajszolt munka idegfeszültségei miatt. A Mária leveléből tudtam meg, hogy kedves Feleséged, drága Dollykád kórházba került szívpanaszokkal, s ez engem is mélyen érint. Ne vegyétek hebehurgya, elhamarkodott kijelentésnek, de én már régen, amióta a Breviáriumod köteteit minden évben legalább egyszer áttanulmányozom: szinte a családod egyik külső, most pedig már mondhatni, belső tagjának érzem magam, s ez hatalmaz fel arra, hogy ne a szokásos, semmitmondó, kispolgári leveleket írjam Neked, hanem őszinte, szívet‑lelket feltáró, testvéri episztolákat, szerény, de öntudatos vallomásokat önmagamról és a világról.
Örülök annak, hogy nem is egészen kidolgozott irodalmi tanulmányomat szívesen fogadtad, ám legutóbbi ,,vallásfilozófiai eszmefuttatásomat” [...] teljesen elértetted: nem azt akartam én kiemelni, hogy mi a Te szándékod hatalmas életművedben, hiszen ezt Te magad napnál világosabban megírtad zseniális opusaidban, hanem azt, hogy egy hasonló beállítottságú cséla (tanítvány) hogyan dolgozta fel saját elméjében (csitta) a Guru (Mester) magasrendű tanításait, de nem a mindig korlátolt nagyközönség részére. Mint előzőleg már megírtam, én csak amolyan dilettante maradtam, igaz, a szó legnemesebb, középkori értelmében, de a sok anyagi, szolgálati, családi, házassági, szinte elviselhetetlen életkörülmények között, három rossz házasság szorító kalodájában (ebből írtam a Három asszony igájában c. 3 kötetes nagy regényemet), sohasem jutottam hozzá a mintegy 70 művet magába foglaló kézirataim idejében való publikálásához, mert ehhez hiányoztak az irodalmi összeköttetéseim. Na, de ez elkopott lemez.
Örömmel olvastam az Élet és Irodalomban a Dogmák és Démonok c. készülő regényed egyik ragyogó részletét. Csak azt nem tudom, hogy ez a Breviárium V. kötete lesz-e, vagy teljesen új mű. Bár az én régi megítélésem szerint a Szentkuthy kötetek szervesen összetartoznak, s egyetlen, briliáns Opus Magnumot alkotnak, amelyet megfelelő alázattal és tisztelettel kell olvasnunk. Nehogy azt gondold, Miklóskám, hogy engem valami törleszkedő, nyimnyám gazsulálás vagy ostoba, suba alatti önérdek vezet, amikor ilyen nyíltan kifejezem csodálatomat és elragadtatásomat, amikor művedről írok: egyáltalán nem, inkább az elfogulatlan tárgyilagosság, a legmagasabb rendű szellemi alkotóerő megbecsülése, ezért merem megírni azt is, hogy féltem az egészségedet, mert látom, nagy megpróbáltatások várnak Rád. Arra kérlek, ha leadtad a kéziratot, feltétlenül pihenj egy pár hetet teljes nyugalomban. Azt is tudom, hogy Dollyka betegeskedése és az érte való aggódás mennyire megviseli amúgy is túlérzékeny idegrendszeredet.
Dollykának minél előbbi felgyógyulást, megerősödést, Neked pedig sok türelmet, törhetetlen hitet és jó egészséget kívánok továbbra is. Tompa Marikát pedig arra kérem, hogy időnként értesítsen engem mindenről, ami Veled és családoddal kapcsolatos, s ne tekintsen engem idegennek, szólítson csak nyugodtan Feri bácsinak, vagy ha ez még szokatlan: Tanár úrnak, hiszen bizonyára tudja, hogy 25 évig voltam az ELTE nyelvtanára.
Miklóskám, most csak az új regényeddel foglalkozzál, ne a válaszadással, ezt majd elvégzi Marika, amit előre is köszönettel fogadok.
Igaz baráti szeretettel ölel: Kordás Ferenc
Melléklet: 3 vers
14. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1986. február 28.

Kedves Tanár úr,
olyan rettenetesen gyorsan folyik, rohan az idő, hogy január közepén megkapott levelére csak most tudok válaszolni, és ezért sokszoros elnézését kérem. Nagyon sok dolgunk volt, Miklós a Rakéta ,,kávéház”‑rovatába is írt egy helyes kis visszaemlékezést, de mint mindenhez, ehhez is a legnagyobb gonddal készült fel. De Miklósért a túlhajszoltság szempontjából nem kell aggódni, mert tud ő pihenni, megvan a maga elmélkedő ideje, amikor történhet bármi, ő nem engedi magát zavartatni.
Dollyka január közepe táján visszakerült a klinikáról. Elég jól felerősítették, azóta is elég jól viseli a betegség okozta, kissé lefokozott életet. Nagyon hősiesen, jó humorral fogja fel az élet kisebb-nagyobb nehézségeit. Az utóbbi 1-2 hétben minket is elkapott az influenza, most kezdünk kikecmeregni belőle.
Én most Szentkuthy visszaemlékezéseit rendezem sajtó alá. (A Petőfi Irodalmi Múzeumnak mondta el, magnószalagról legépelték, és én ezt az 1500 oldalnyi gépelt anyagot rendezem minden erővel, minden szabad percemben.) Nagyon szép munka, nagyon szeretem csinálni, csak nem jut rá elég időm, hol ez, hol az akadályoz az intenzív munkában. Most például volt az influenza.

Miklós nagyon kért, válaszoljak én, és ha nem is ír most, nagyon sok szeretettel gondol a Tanár úrra. Nagyon nagy érdeklődéssel olvasta levelét, verseit; mindent, amit írt, olyan meleg szeretet övez, és ez nagyon jól esett neki. Nagyon köszönjük megértését, azt tudniillik, hogy ezt a levelet úgy veszi kicsit, mintha ő maga írta volna.
Nagyon sok szeretettel gondolunk a Tanár úrra,
sokszoros üdvözlettel: Tompa Mária

15. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. március 6.

Kedves Miklós Barátom!
Most kaptam meg Tompa Mária február 28-án írt levelét, amelyben részletesen tájékoztat a csaknem két hónapos családi eseményekről. Így tudtam meg, hogy a Rakéta című hetilap ,,kávéház”‑ rovatába is írtál egy remek kis ,,visszaemlékezést”, amelyet én is szeretnék elolvasni, mint minden írásodat. Megpróbálom itt helyben beszerezni, ha nem kapom meg, akkor Debrecenben. De pár hónappal ezelőtt például a Forrást kerestem a standokon, de nem jutottam hozzá.
Előbbi levelemben írtam, hogy aggódom az egészséged miatt, hogy túlhajszolod magad a rendkívül nehéz szellemi munkában, de most Mária azt írja, nem kell nyugtalankodnom, mert Te tudsz pihenni, kikapcsolódni, kizárni a külső világot, és elmerülni a belső csöndben. Én is így teszek, összekötve csaknem 50 évi jógagyakorlattal, pránájámával, egészséges, csaknem diétás táplálkozással.
Szívből örülök annak, hogy Dollykád már hazakerült a klinikáról, és egyre jobban érzi magát. Kézcsókomat és további jókívánságaimat küldöm neki, hogy minél előbb felerősödjön, és a segítségedre lehessen. Mária írja, hogy milyen ,,hősiesen, jó humorral fogja fel az élet kisebb‑nagyobb nehézségeit.” Ez valósággal szerencsés és áldott alaptermészetre vall, amely lehetővé teszi, hogy a sorsunk inkább nagyobb, mint kisebb megpróbáltatásait valahogy átvészeljük, és átevickéljünk a túlsó partra.
Mi még eddig elkerültük az influenzát, de a kórházi látogatásokat már megtiltották, mert a járvány már Hajdú‑Bihart is elérte. De inkább a gyermekeket támadja meg, bár egyik barátom feleségénél komoly nehézségeket okozott. Bízzunk a márciusi mindent megújító pránaáramokban, amelyek kihajtják belőlünk
,,a dohos dogmák,
elkorhadt babonák penészvirágait” stb.
(Ha majd legépelem, elküldöm Neked. Eredetije az Első kéve című kötetemben van, So Paulo, 1939)
Igazi örömmel olvasom Marika levelében, hogy sajtó alá rendezitek több évtizedes visszaemlékezéseidet. Gondolom, sokkal több is van az eddigi 1500 gépelt oldalnál. Minden sorod számít, Miklósom, ha 3-4 kötetnyi lenne is az anyag. Ismerve hihetetlen alkotóerődet és buldog-türelmű kitartásodat, hiszem, hogy a mostani nyomdakész köteted után még a visszaemlékezéseidet is jó egészségben olvashatod, s megírhatsz még néhány művet. De gondolnunk kell arra is, hogy nekünk nincs már sok időnk hátra, Neked legfeljebb az örökkévalóság a Parnasszuson, nekem pedig az undok‑rusnya férgek a böszörményi temető sárgaföldjében, ezért befejezem soraimat
és sok szeretettel ölellek: Kordás Ferenc

16. Kordás Ferenc Tompa Máriának
[Hajdúböszörmény, 1986. március 6.]

Kedves Mária!
Megkaptam február 28-án írott aranyos levelét, melyben tájékoztat a ,,család” jelenlegi helyzetéről. Köszönöm, hogy gondolt rám, aki  bevallom  a ,,non turbetur cor vestrum, neque formidet” krisztusi gondtalansághoz méltatlanul, de a Miklós Barátomhoz fűződő szellemi‑erkölcsi felfogásomhoz mégis emberi módon: bizony, aggódtam Miklósért és Dollykáért, ,,mert a napok gonoszak”. De örülök annak, hogy Dollyka már sokkal jobban van, s jó humorral fogja fel ,,az élet kisebb-nagyobb nehézségeit”. Most már nem nyugtalankodom Miklós miatt sem, mert ő elnyűhetetlenül erős, egészséges, csak a munkában nem ismeri a mértéket. Ezért kértem, hogy most minden erejét és idejét a nyomdába készülő új művére koncentrálja, s csak akkor írjon nekem, ha ezt pihenésnek szánja.
A Visszaemlékezéseket pedig azzal a tudattal és szent meggyőződéssel kell végezni, hogy ez nem munka, hanem szolgálat, mert csak egyetlen Szentkuthy Miklósunk van, akinek minden sora érték, nemcsak a mi kis parlagi irodalmunkban, hanem a Világirodalmi Panteonban is.
Igaz testvéri szeretettel köszöntöm,
s újabb értesítését várom: Kordás Ferenc

17. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
Budapest, 1986. május 26.

Édes jó Ferikém!
Hála Istennek, jó egészségnek örvendek, és ebbéli örömömet természetesen fokozza el nem maradó kedves érdeklődésed. Az is fokozta jókedvemet, hogy az Olvasó Népben megjelent interjú érdekes adatainak nagy részét egy másik vallomásodból és leveleidből régóta ismerem. Juhász Ferenc‑tanulmányodat érdeklődéssel várom. Én most adtam be a Szépirodalmi Kiadónak Tompa Mária által összegyűjtött elbeszéléseimet, hang- és bábjátékaimat. 
Pillanatnyilag (elég hosszú pillanat) 1945-ben írt Cicero-regényem kéziratát olvasom újra, némi javításokkal, szintén a Szépirodalmi Kiadó kérésére,  és tengernyi, valóban csodálatos, művészettörténeti albumaimat nézem végig a legrendszeresebben. Még ennél is nagyobb és fokozottabb rendszerességgel küldöm üdvözleteimet és jókívánságaimat:
Szentkuthy Miklósod

18. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1986. május 26.

Kedves Professzor úr,
elnézését kérjük, hogy csak most válaszolunk, a novelláskötet nagyon időigényes munka volt, azon kívül Dollyka klinikai tartózkodása is sok izgalmat jelentett. Most már itthon van, és hála Istennek, nagyon jól érzi magát. Ő is szívélyes üdvözletét küldi. Ebéd után ő olvasta fel Miklósnak az Olvasó Népben megjelent interjút, és nagyon élvezték.
Sokszor üdvözlöm: T[ompa] Mária

19. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. [június] 3.

Drága jó Miklósom!
Nagy örömmel és hálás szívvel fogadtam május 26.-i kedves leveledet, amelyre csak most tudok válaszolni. Nálunk most vezették be a gázfűtést, tegnap délben mentek el a festők és mázolók, így csak a könyvtárszobámban volt egy kis csendes zug, ahová legalább éjszakára félrehúzódhattam a házi rumli elől. De nem aludtam jól, mert a frontátvonulás, az áldott májusi eső alaposan megviselte bolondos, rossz poéta szívemet. Öreg jószág már a háznál, s unja a banánt, vagyis ezt a sanyarú életet, mely mindig tele van megpróbáltatásokkal. Az a fontos, hogy Te egészséges vagy, győzöd a napok terhét és kötelességeit friss alkotóerővel és bizakodással, mint Pál mondja: ,,...in multa patientia, in tribulationibus, in necessitatibus, in angustiis...” (Kor. II. 6, 4). De ő azt is elmondhatta: ,,...superabundo gaudio in omni tribulatione nostra.” (Kor. II. 7, 4) Az új fordítás szerint: ,,Minden nyomorúságunk ellenére csordultig vagyok örömmel.”  Néha én is átéltem már ezt az élményt, de általában elég gyarló, nyomorult és hűtlen szolgája vagyok az én Uramnak. Egész kötet kellene ahhoz, hogy leírjam, mit értek én ezen.
Annak meg egyenesen örülök, hogy az Olvasó Népben rólam szóló riportot szívesen olvastátok. De az Olvasó Népet kevesen olvassák, mert ki merné azt állítani, hogy mi már ,,olvasó nép” vagyunk? A szerkesztő, Tóbiás Áron igen derék, becsületes ember, de csak a legnagyobb erőfeszítések árán tudja kipréselni a HNF korifeusaiból a nyomdaköltséget, így sokszor késik a szám megjelenése. Pedig igaza volt Veres Péternek, Szabó Pálnak, Sinka Istvánnak, Darvas Józsefnek, amikor már a harmincas évek elején felismerték, hogy a mi népünket elsősorban műveltebbé, iskolázottabbá, vagyis olvasó néppé kell nevelnünk, s ehhez nélkülözhetetlenül szükséges a tanítók, tanárok, közoktatási dolgozók anyagi és erkölcsi megbecsülése.
A múlt hét szerdáján másfél órás előadást tartottam az itteni hatalmas, modern Művelődési Központban a nyugdíjas pedagógusoknak Veres Péter levelezéséről. Ő ugyanis 1936-tól 1943-ig küldte nekem súlyos mondanivalójú, nagy leveleit Brazíliába, amelyeket én aztán, a felszabadulás után a Kritikában és az Új Írásban közöltem 1974-ben. Mégis merem állítani, hogy a hallgatók közül alig akad egy-két olyan olvasó, aki valaha is olvasott volna egy könyvet ,,Péter bácsitól”, pedig itt is tartott nagy választási beszédet a Tanácsháza előtt, ígérve minden szépet és jót, amire a parasztság vágyott: mindenkinek legyen 8-10 hold saját földje, piroscserepes tanyája, 2-3 lova, tehene, kocadisznója, aprójószága, veteményes kertje, gyermekeit ingyen nevelje a kollégium: ,,termeljetek dohányt, mi olyan világot akarunk, hogy ide többé a finánc ne tehesse be a lábát!” stb. Aztán ugyanaz a drága jó böszörményi parasztnép akasztófát emelt a Bocskai-szobor mellé, hogy az általa összeállított kuláklista szerint fára húzza a zsíros parasztokat, még a 10-15 holdasokat is. De nem merülök bele, mindenki ismeri a széphistóriát.
A falusi, kisvárosi áldott jó nép bizony nem ismeri saját íróit, költőit, művészeit, legfeljebb csak a nevüket, de nem vásárol könyvet, nem ér rá olvasni, nem igényli a magasabb kultúrát. Engem nem lehet egykönnyen manipulálni, mert a könyvhéten is azt látom, hogy felfuttatnak néhány fiatal vagy középkorú, modernkedő, felvágós írót, akiknek százezres példányszámban jelentetik meg igen sivár mondanivalójú könyveit, mert a közönségnek ez kell: olcsó siker, érzéki, clitoris irodalom. Az értékes kéziratok meg nem jutnak nyomdához és kiadóhoz, mert nincs rá keret, előirányzat, sorozat stb.
Mellékelten küldöm Juhász Ferenc‑tanulmányomat. Elismerem, hogy elfogult, régies felfogású, nem divatos, de úgy érzem, meg kellett írnom, pedig én Juhászt nagy költőnek tartottam mindez ideig. De ez a mérhetetlenül bonyolult és mindent elöntő szófosás, az egymással semmi összefüggést nem mutató, szürke és unalmas tárgyi felsorolás, a minden emberi erkölcsöt és vallásos érzést megbotránkoztató, durva és ízléstelen szózuhatag már nem költészet, nem líra, nem irodalom, hanem az emberré tevő önkontroll alól felszabadult asztrális fantázia és szertelenség ostoba játéka. Azért nem küldtem el az Ésnek vagy a Kortársnak, mert magam ellen zúdítanám Hunnia minden zugfirkászát.
Gondolom, a Dogmák és Démonok c. regényedet már szedi a nyomda, valamint elbeszéléseid, hang- és bábjátékaid gyűjteményét. Bizony, én is szeretném még megérni Cicero‑regényed megjelenését, de ki tudja, ,,holnap mire ébredünk?”  a sláger szerint.

Üdvözleteidet és jókívánságaidat testvéri szeretettel viszonzom, kézcsókomat küldöm Dollykának, Marikának pedig azt üzenem, hogy tartson ki a végsőkig, mert azzal a segítséggel, amelyet ő nyújt Szentkuthy Miklósnak és Dollykának, örökké fennmaradó emléket állít a magyar irodalomban.
Igaz baráti szeretettel ölel: Kordás Ferenc

20. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. szeptember 15.

Levél Szentkuthy Miklósnak.
Mint már leveleimben jeleztem, ebben az évben sokat foglalkoztam a Múzsák testamentuma c., rendkívül gazdag témájú köteteddel, írtam is róla egy kis recenziót a Hajdú‑bihari Naplóba, s most a Véres Szamár című filozófiai, történeti és irodalmi szintézisedre kerítettem a sort, mert ez engem mindennél jobban érdekel. Gondolom, most már otthon vagy, és kipihented magad, s így nem veszed tolakodásnak, ha arra kérlek, olvasd el ezt a vergődő, kiutat és ,,kőszikla‑hitet” kereső episztolámat, melyet innen küldök a Hortobágy mellékéről, a pusztai magányból, mint a kunhalmok tetejéről a jelzőtüzet hajdanán. Nem az egész Véres Szamárra akarok reflektálni, hanem inkább csak az állat két hátsó lábára, amikor felveti a farát s elordítja magát: I-Á! , s ezzel összefoglalja véleményét az egész létfilozófiáról Talestől N. Hartmannig, Hegelt csak úgy közbeszúrva.
1.) Orpheus faggatja Kháront: ,,van valahol valami Ősoka a létező világnak, de Orpheus  az Ősokot nélkülözhetetlennek tartva  ugyanakkor nem látott egyebet a zabáló, gyilkos, koitáló állatvilágban, világhistóriában, emberek életében, mint poklot, értelmetlenséget, hülyéskedő mulandóságot, bűnök bűnét, butaságok butaságát. Vagyis: szép, jaj de szép, hogy van egy teremtő Ősok,  de ez az Ősok miért bolondházak és maffiáta banditák szemétdombját alkotá? Néma csillagmilliárdok vak Nonsensét?” (300. oldal) Erre én, a szerénykedő, alázatos kis Assisi Franciscus mit is mondhatnék olyan istenigazában, vagyis ,,durr bele a közepébe!” sértés és sértődöttség nélkül. Valami ilyesmit: én már koraérett kamaszként rádöbbentem arra a tényre, hogy a testi szerelem, a szexus önmagában nem elég, nem ad szellemi kielégülést, pedig Renáta, a legszebb és legfiatalabb 15 éves kis mellém beosztott cselédlányunk művészi rafináltsággal vezetett be a szerelmi élet, a szexus örökös kínjába és kibogozhatatlan rejtelmeibe , mert megsejtettem és megéreztem, hogy a csillagvilágok folytonos teremtése, kibontakozása és semmibe hullása, a kerti és a mezei virágok, fák, bokrok, erdők, a végtelennek látszó tengerek, az önmagukat elemésztő ásványok, kristályok, majd az állatvilág mögött  vagy benne  minden őrültsége ellenére van Valaki vagy Valami (s ezt a hindu gondolkodás már sok ezer évvel ezelőtt felismerte, ezért nevezte az Ősokot TAT‑nak!), valamilyen erős hatalom, amely a létfolyamatokat ,,belülről” irányítja, amely létrehozza (de nem a Semmiből teremti!) a világok milliárdjait, fenntartja, majd elpusztítja. Ez az Ősok azonban nem lehet kettős, mert két Abszolútum nem létezhet egymás mellett, csak advaita, tehát kettősség nélküli lehet, mint a Védánta filozófia tanítja. Ez azonban emberi elmével felfoghatatlan, megnevezhetetlen, kifejezhetetlen, de a Vele való egyesülésben, a keresztény Unio mystica, a hindu szamádhi legmagasabb tudatállapotában megsejthető, átélhető. Ezt nemcsak a keleti maharisik, adeptusok, hierofánsok, avatárok, egyöntetű közlése, kinyilatkoztatása alapján tudjuk, hanem abból is, hogy a kereszténység legigazabb mártírjai és szentjei egymással teljesen megegyezően írják le, csak a nevét az egyszerűség kedvéért Deusnak nevezik, s legtöbbször élő, eleven, éltető, személyes lénynek fogják fel, tehát az istenfogalmat emberiesítik, antropomorfizálják, s ez a hajlandóság a mai emberben is megvan, mert ezt a legkönnyebb felfognunk. És most jön a de, a hatalmas DE! Ez a személyes Isten (Brahmá) nem az Ősok, hanem a megnevezhetetlen Ősvalamiből kiáramló, projiciálódó, megnyilatkozó, alakkal felruházott, emberileg felfogható Személyes Isten, illetve istenségek és szellemek véges, de nekünk örökké tartó kitárulkozása, hogy az eredeti Ősokot (Brahmant) megismerje, és vele egyesüljön. Ez van minden párzás, koitálás, bagzás, üzekedés, a szexus ezerféle próbálkozása mögött. Ezért zabálnak a lények milliárdjai, mert az első létparancs: élni kell! Ezért gyilkolják egymást a halak a vizekben, a madarak a légben, a pondrók a föld alatt, mert utódokat kell létrehozni, különben az éppen őt létrehozó isteni Hatalom (nem szükséges, hogy személyes és emberszabású legyen!) kitörli őket az Élet könyvéből! Mélységes értelmű a keletiek ősi phallosz kultusza, mert a lényeget fejezi ki. Ez a vallásos ideológiákban is megtalálható, minden vallás ezt keresi ősidők óta a maga misztikus módján, csak meg kell érteni. Maga a szó is: re + ligio = visszakapcsolódás, hazatalálás az Atyával való egyesülés által. Amikor az ember ezt elérte a Földön, s az egész Földet átalakította a Szeretet bolygójává, megszűnik földi vándorlása, megvalósította magában, környezetében az Isten országát, akkor már nem lesz több keresni valója a Földön, s a Földdel együtt beleolvad a Napba, az Ősatyába, minden vallás megsejtett ideáljába.
És a világhistóriában csak ,,poklot, értelmetlenséget, hülyéskedő mulandóságot, bűnök bűnét, butaságok butaságát” (300.) találja a gondolkodó ember?! Igaz, de ez a szemlélet az éremnek csak az egyik oldalára van írva, a másik oldalára éppen az ellenkezője. A poklot a természeti és a társadalmi vétkek és bűnök elkövetése által maga az ember hozza létre, mint a mennyországot is a jó cselekedetekkel. Mert minden a tudatállapottól függ.
,,Ha már  tegyük fel, Kháron  van egy deizmus‑dekretálta Ősok, mért rejtezkedik? miért bújócskázik? miért jár (absconditus! absconditus!) örökké álarcban? miért nem beszél világosan 20. századi világos agyakhoz?” (300.) Egyáltalán nem rejtekezik, nem bújócskázik, csak a maga lényegének és lényének megfelelően mindig oly módon s oly formában jelentkezik, amit mentális Énünk ma még nem tud racionálisan felfogni, csak az ösztönös, intuitív megismerés módján, mint misztériumot, mitológiát, hitregét, legendát, beavatási titkot, mítoszokban kifejezett metafizikai spekulációt. Tévedtünk volna? Bizonyára! Mindig tévedünk, mert az ember, ahogyan szellemileg fejlődik, az előző megismerését, felfogását, értékelését mindig meghaladja, átlépi, megtagadja, az ellentmondásokat feloldja, nemcsak a tudományokban, a filozófiákban, hanem a vallásos felfogásban is. De nemcsak fejlődés van, hanem visszafejlődés is, vagyis az evolúció útján az ember gyakran az involúció útjára téved, majd ezt felismeri, és visszatér a tökéletesedés útjára, mert ez az ember feladata a földön. Ez az oka annak, hogy ma még ,,embermilliók és embermilliárdok totálisan közönyösek a Lét legfőbb kérdései iránt; embermilliókat és embermilliárdokat nem érdekel se virág, se kozmosz, se história, se szenvedés, az élet eredete, az élőlények pusztulása...” (301.) Miért van ez? Azért, mert az ember társadalmi és egyéni fejlődése még itt tart: a szenvedés a legnagyobb serkentő, fölébresztő, mert jelzi, hol a baj. Különben is az emberiség háromnegyede ma még olyan nyomorúságos életkörülmények között él, hogy több mint kétmilliárd embernek hiányzik a napi betevő falatja, ruházata, lakása, s már az is nagy eredménynek számít, ha egyáltalán megtanult írni‑olvasni. Évente 17 millió gyermek hal meg hiányos táplálkozás és betegségek miatt.
2.) Kik a boldogok? A legtöbb ember számára a boldogság az érzéki vágyak, kívánságok kielégítését jelenti, tehát a jó fizikai, testi‑lelki közérzetet. A boldogság magasabb, szellemibb formáját a Bibliában a Máté evangélium 5. részében a Hegyi beszéd fogalmazza meg. (Akár Máté jegyezte le, akár valamely ismeretlen szerző, valószínűleg zsidó rabbi az I. század 80-as‑90-es évei körül, felhasználva az eredeti arameus nyelvű feljegyzéseket.) Persze, tudnunk kell, hogy a Bibliában megfogalmazott erkölcsi alapelvek nem valósíthatók meg a Földön, legalábbis belátható időn belül, mert ezek a mennyek országára vonatkoznak. Hogy ebben mennyi az emberiség legrégibb, legősibb álma, vágya, sóvárgása az ideálisnak elképzelt örök haza iránt, az nyilvánvaló, nem kell rajta csodálkoznunk. A Hegyi beszéd alapelvei végső soron a legmagasabb rendű isteni kiegyensúlyozódást, a külső és a belső békességet szolgálják (János 14, 27: ,,az én békességemet adom néktek”), vagyis az Istennel, az Atyával való tudatos felolvadást, egyesülést. De csak akkor egyesülhetünk isteni Énünkkel, ha testünket‑lelkünket megtisztítjuk az anyagi, érzéki, földi vágyaktól, világi vonatkozásoktól. Ehhez kell a megtérés, az addig gyakorolt vétkek és vágyak, bűnök elhagyása, személyiségünk keresztre feszítése, s a felkínált kegyelem elfogadása. Ez az újjászületés. Ebben a kegyelemben már nem az önző, anyagias személyiség uralkodik rajtunk, hanem az egyre inkább megvilágosodó szellemi öntudat, azaz a bennünk megszülető Krisztusi‑Én, aki ,,magára veszi a világ bűneit.” Még a hívő keresztények nagy része is abban a hitben ringatja magát, hogy minden rendben van, mert a mennyei Atya elküldte egyszülött fiát, aki eljött a Földre, és megváltott bennünket a végső kárhozattól, vagyis bűnös karmánk következményeitől. Olyan ez, mint mikor a házasságtörő asszony bevallja bűneit a gyóntatószékben, a pap fel is oldozza, de utána nyugodtan folytatja bűnös életét. Tudnunk kell azt, hogy kívülről senki sem válthat meg bennünket, csak belülről a lelkünkben és a szívünkben megszületett Krisztus‑princípium által. Át kell élnünk az ,,emberfia” Jézus minden szenvedését, kereszthalálát és dicsőséges feltámadását, mint Úr Jézus Krisztusban, a Messiásban, a Megváltóban, Isten egyszülött fiában.
3.) A reinkarnáció és a karma. Amíg az ember szívében és lelkében meg nem születik Krisztus, a Naplogos legmagasabb rendű Beavatottja (Avatárja), addig az ember újra és újra kénytelen új testet ölteni az anyagi‑természeti világban, így el kell viselnie régi vagy újabb karmájának minden megpróbáltatását, míg a szenvedés, a folytonos tapasztalat által tudatára nem ébred igazi Énjének, vagyis a Felsőbbrendű Énnek, Átmannak, akivel eggyé olvad, ledolgozza a régi rossz karmáját, vagyis megfizeti adósságait az utolsó fillérig. S mikor a karma teljesen kiegyenlítődött, s az egyéni Én‑tudat (Ego) beleolvad a kozmikus Felsőbbrendű Énbe, akkor az újjászületések lánca megszakad, nincs többé szüksége újabb inkarnációra, legfeljebb abban az esetben, ha az így megtisztult és ,,hazatalált” szellem önként vállalja magára az újjászületést az elmaradott embertestvérek szellemi felvilágosítása érdekében.
A Biblia gyakran utal az inkarnáció tanaira, Jézus pedig nyíltan hirdette. Noé, Dániel és Jób, bár istenfélő férfiak voltak, és magas beavatási fokot értek el, mégis legalább egyszer újra kellett születniük a Földön.
A karma és a reinkarnáció törvénye szorosan egybefonódik, nemcsak az ember földi életében, hanem a természet minden jelenségében. Tökéletes törvény ez, amelyet minden nagy vallás tanít. Nem a teremtő, fenntartó és elpusztító Isten (Deus, Jahve, Brahmá) büntet tehát, nem is maga a Törvény, hanem a bűn, a törvényellenes cselekedet bünteti önmagát. Bűnözni bűnhődés nélkül nem lehet, mert nem lenne igazságos, márpedig a karma akció‑reakció igazságossága nem könyvben lefektetett törvény, hanem erős, megingathatatlan, egyetemes Világtörvény, amely által minden cselekedetünk jó vagy rossz hatása, mint következmény, utolér bennünket, mert amit vetünk, azt aratjuk, mert csak a testünk vet a testnek pusztulást, aki pedig a Léleknek (Szent Szellemnek) vet, az a Lélekből fog aratni örök életet. (Gal. 6, 7‑8)
4.) Celesztin azt kérdezi: ,,mért gyógyítottál betegeket, Jézus?” (303.)
Franciscus: Azért, mert Jézusban az ,,emberfiát”, vagyis a legmagasabb beavatási fokot elért Embert tiszteljük, aki az esszénusok közelében nőtt fel, s már gyerekkorában megismerkedett a gyógyító eljárásokkal. Jézus terapeuta karma jógi volt, de egyesítette magában a többi jógafajták tudását és tanait.
Celesztin: ,,Nem lett volna szebb minden embert öröktől fogva örökké egészségesnek teremteni?” (303.)
Franciscus: Ilyen öröktől fogva zárt, véglegesen befejezett, megmásíthatatlan, statikus teremtés (pláne a semmiből!) egyáltalán nem létezik, nem is létezhet, mert semmi értelme nem lenne! A teremtés állandó világ‑átalakítási folyamat, örök dinamizmus, az egymással ellentétes erőkomplexumok átfoghatatlan viszonyrendszere. A világteremtés sohasem kezdődött ,,az időben”, hiszen az idő is az anyagi létformák szakadatlan mozgása, a helyzetváltozásra megtett út. A teremtés nem az időben játszódik le, hanem örökké van, létezik: ,,Vagyok, aki vagyok.” (Mózes II. 3, 14) A Primum mobile tehát nem kívül van a világon, hanem benne van a világban, mint Ősmozgató, de nem úgy, mintha a világnak szüksége volna valamilyen külsődleges erőre vagy hatalomra, hogy kívülről mozgásra noszogassa, mint ahogyan a dialektikus gondolkodásban járatlan ember, tehát a kimondottan vallásos felfogású emberek nagy többsége is elgondolja, mert ez a legkényelmesebb, hanem úgy, ahogy a Bhagavad-gítá megvilágítja:
,,a világon
mindent csupán Önlényemnek kis részével tartok létben!”
(Baktay Ervin fordítása)
Ugyanennek a lényének egy másik részével gondoskodik az alakzatok felbontásáról, az elemek visszaolvasztásáról az Örök Törvény értelmében. Istennek ez az arca Siva, a világ Elpusztítója, a nagy Bíró, mely a kereszténységben csaknem teljesen elveszett, vagy legfeljebb, mint a Sátán, a Gonosz, az Istennel szemben örökösen működő Ellentét van jelen.
Filozófus: ,,A morál valami szexuális ős‑idegbaj‑e, vagy valóban volna köze a Jósághoz?” (368.)
Franciscus: A morál végeredményben a dharma, az egyetemes világtörvény, amely a létezés minden megnyilvánulására érvényes követelmény. A Természetben, az állat- és növényvilágban  nem is szólva az embervilágról! azért találkozunk lépten‑nyomon a szexus mindenféle formájával, elfajulásával, túlhajszolásával, mert a jelenségvilág szakadatlanul kísérletezik, próbálkozik, hogy újabb és még fejlettebb fajtákat, egyedeket hozzon létre, mert még nem tudja, hogy a tökéletesedés útja éppen az ellenkezője ennek az őrült üzekedésnek, ösztönburjánzásnak.
Küldönc: ,,ó jaj, az Atya nem Jézus, ó jaj, Jézus nem az Atya...” (419.)
Franciscus: Nem bizony, de csak abszolút értelemben, mert lényegében egy az Atyával, aki elküldte őt, mint Jézus Krisztust, hogy vállalja magára a megváltás emberileg szinte megérthetetlen misszióját.
Küldönc: Mindenütt rengeteg ellentmondást látok.
Franciscus: Ez másképp nem is lehet, mert ami van, az csak az ellentmondásaival együtt létezik; nemcsak a keletiek, de a görögök is jól tudták, hogy az istenek is születnek, felnőnek, létrehoznak a nép által egy misztikus kultúrát, majd lehanyatlanak. Csak Brahman az állandó, ami Van, az egyetlen Létező, aki a világ, Jézus vagy akár Krisztus születése előtt is ugyanaz volt, mint mindig: VAGYOK, AKI VAGYOK!
Küldönc: ,,ó Uram, agy‑tekervényeink mellé mért nem adtál hit‑tekervényeket is?” (421.)
Franciscus: Adott, csak meg kell találnunk agyunk őserdejében. De a hitet együtt kell megtalálnunk az igaz tudással (vidjá), s ehhez sem a keresztény egyházak, az eretneknek tartott protestáns egyházak és hitfelekezetek ferdeszájú teológusai, sem a természet-tudományok elanyagiasodott vámszedői és farizeusai nem adhatják meg a mindennapi élő kenyeret és élő vizet, amelyre az emberiségnek nagyobb szüksége van ebben a sötét korszakban (Káli‑juga), mint a fizikai táplálékra.
Ezzel be is fejezem a beszélgetést, legközelebb majd folytatom. Dollykának és Marikának kézcsókomat és jókívánságaimat küldöm, Téged pedig a cséla alázatos, összetett tenyerű
hódolatával köszöntelek: [Kordás Ferenc]

21. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
Budapest, 1986. szeptember 22.

Kedves jó Barátom,
A legnagyobb, vagy még talán annál is nagyobb szeretettel olvastam izgalmas elemzéseidet Juhász Ferenc költészetéről. Ugyancsak élvezettel néztem budagyöngyei nézőterem zsöllye első sorából hajdúböszörményi színpadodon Jézus, Visnu, Brahmá, Siva, Jahve stb. sztárparádéját, akik  hála nekik  szolgálatkészen ajánlják föl segítségüket leveledben ún. problémáim tisztázásához. A szó szoros értelmében áhítatos csodálat töltött el olvasván a Forrás folyóiratban félelmetes pontossággal megírt beszámolódat a brazíliai magyarok helyzetéről. Ez az igazi hazafiúi viselkedés, nem egypár etno‑szocio‑szószátyárkodás.
Júniusban a Mafilm filmvállalat videó‑archívumának 12 óra hosszán át beszéltem életemről és műveimről; részleteket a színes és hangos produkcióból én is hallottam és láttam, ,,marha” jól sikerült. Sokat dolgoztam egy összefoglaló Tóth Árpád tanulmányon, mely az Új Írás című folyóiratban, novemberben fog megjelenni. Jóformán minden pillanatomat lefoglalja az Orpheus V.,  zárókötete elé kerülő utolsó szentéletrajz írása, a szent: ,,Orpheus (1908- )”, vagyis alulírott barátod. Zenék, olvasások és képnézések tömkelege nem férne szélesvászon lepedőkre sem.
Ölel, csókol, szeret: Sz[entkuthy] Miklósod

22. Tompa Mária Kordás Ferencnek
[Budapest] 1986. szeptember 22.

Kedves Tanár úr,
én is élvezettel olvastam írásait, mind a Forrásban, mind pedig a Véres Szamárról.
Sokszoros üdvözlettel: T[ompa] Mária

23. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. október 2.

Kedves Miklóskám!
Szeptember 22.-i felejthetetlen leveledre csak most válaszolhatok, mert egy tartós mandulagyulladás, influenza és két meglazult fogam kihúzása után csak most jutok hozzá az íráshoz.
1.) Örülök annak, hogy nagy szeretettel olvastad ,,izgalmas” elemzéseimet Juhász Ferenc költészetének romlásáról. Erről még sok mondanivalóm van (lenne), mert én őt modern líránk egyik rendkívüli tehetségének tartottam mindig, de úgy érzem, jogosak az észrevételeim az utóbbi években megmutatkozó ízléstelen, otromba szabadszájúsága és trágársága ellen, pedig én egyáltalán nem vagyok valamilyen ódivatú erkölcsprédikátor, de mindent a maga helyén és idejében.
2.) A hajdúböszörményi színpadon élvezettel szemlélted Jézus, Visnu, Brahmá, Siva, Jahve stb. sztárparádéját, de ezzel nem a Te sokkal mélyebb, alaposabb, irodalmibb filozófiai ,,problémáidat” akarom bárkinek is tisztázni, hanem sokkal inkább az én túlméretezett érdeklődésemet, mindent egybefogó, kettősség nélküli (advaita) világnézetem lehetetlen próbálkozásait megvilágosítani: hogyan lehetne (és kellene!) az embernek a Földön élnie és berendezkednie, ,,dum lucem habetis” (János 12, 35 és 12, 36) 
3.) A hindu Szentháromság (Trimúrti) és minden más ,,szentháromságban” megnyilatkozó hármas alapelv nekem ugyanaz a személyes vagy személytelen (Brahman és Brahmá), tehát teremtő (létrehozó), fenntartó és elpusztító istenség (Ősok, Önvaló, Felsőbbrendű Én) manifesztálódása, aki nekünk pogány keresztényeknek a Jézus Krisztusban önmagát adó Mennyei Atya, aki Lélek, vagyis pontosabb fordításban Szent Szellem (Pneuma, Ruach), s ,,akik őt imádják, szükség, hogy Lélekben és Igazságban imádják.” (János 4, 24)
4.) Azt írod: ,,A szó szoros értelmében áhítatos csodálat töltött el olvasván a Forrás folyóiratban félelmetes pontossággal megírt beszámolódat a brazíliai magyarok helyzetéről. Ez az igazi hazafiúi viselkedés, nem egy pár etno‑szocio‑szószátyárkodás.” Nehezen tudom kifejezni magam, de azt mondom: Miklóskám, aritmiás, öreg poéta‑szívem minden szeretetével és hálájával köszönöm Neked ezeket a márványnál maradandóbb szavakat a kopjafámra. Áldjon meg érte a magyarok Istene! Eddig minden valamirevaló népnek volt választott Istene, mért ne lehetne nekünk is, bár nem igen kívánhatjuk magunknak a ,, választott nép” kálváriás útját.
5.) Most fejeztem be Esterházy Péter: Bevezetés a szépirodalomba c. két kilós remekművét. Majd írok róla.
6.) Nagyon várom Tóth Árpádról írt összefoglaló tanulmányodat az Új Írás novemberi számában. Én ugyanis mindig különbséget tettem a zseniális költő és a nagytehetségű költő között. Tóth Árpádot valahogy ez utóbbi kategóriába soroltam, az igazi lángelmék után, mint Csokonai, Ady, Arany, Petőfi, József Attila stb.
7.) Milyen jó lenne közösen meghallgatni a családdal együtt néhány magnós részletet az életedről, műveidről, s egy‑két fejezetet az Orpheus V. kötetéből, mely felteszi a koronát legnagyobb művedre! De én már tudom, hogy Te minden művedben benne vagy, s együtt vagy az a kimeríthetetlen ,,kút”, de ez a kút: szent, túl minden emberi mértéken. Mint a Jákob kútja, amelyből megkínálta Jézust a samáriai asszony, de Jézus ,,élő vizet” kínált fel a bűnös asszonynak. Ezt az élő vizet keresem én életsorozatokon keresztül.

Dollykát és Marikát sok szeretettel köszöntöm és csókolom. Zenék hallgatása és képek nézegetése közben gondoljatok néha a szerény Franciscóra, aki igaz barátsággal ölel:
Kordás Ferenc

24. Szentkuthy Miklósné Kordás Ferencnek
Budapest, 1986. október 4 – október 11.

Kedves, jó Kordás Ferenc Barátunk!
Assisi Szent Ferenc napján sokat emlegettük magát, és most  szentünk oktáváján , megismétlem úgy, hogy maga is tudjon róla: Isten éltesse!
Dolly [s. k.] Miklós [s. k.] Mária [s. k.]

25. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. október 16.

Kedves Miklóskám, drága Dollykám, szűz Marikám!
A névnapomra küldött közös jókívánságaitokat hálásan köszönöm, abban a reményben, hogy még az őszön meglátogathatlak Benneteket, s akkor személyesen is elmondhatom a gondolataimat. Az októberi Ferenc napot mi nem szoktuk megtartani, mert ekkor még sok volt a mezei munka  kukorica törés, krumpli szedés, szüret, cukorrépa stb. , így a parasztember nem ért rá névnapozni, ezért a decemberi névnapnál maradtak a református családok is. De nekem gyerekkoromban nem is volt soha névnapom, se karácsonykor kis Jézuskám, még betlehemest is azért eszkábáltunk össze, hogy egy pár fillért keressünk vele. De anyánk sokszor elkérte tőlünk: ,,Adj már, fiam, vagy negyven fillért, s szaladj át a ,,kiszsidóho”, s hozzál egy liter petrót, mert kifogyott!” Mikor meg már kikerültem az életbe, Brazíliába, ott nem volt szokás a névnaptartás, különben is a karácsonyi vakációban én az interiori magyar telepeket jártam, s gyűjtöttem a rengeteg adatot az azóta régen kész A brazíliai magyarokról c. dokumentumkötetemhez, amely ma sem kell senkinek, mert nincs, aki elolvassa és beajánlja a kiadónak. Idehaza pedig a felszabadulás után lekötött a mindennapi robot, a három iskolában végzett nyelvtanítás, az egyetem, a tudományos búvárkodás, a cikkek, tanulmányok, könyvek írása, a sok fordítás, három megalázó, hozzám méltatlan házasság keserves igája, ebből lett a Három asszony igájában c. 3 kötetes nagy regényem. Most pedig, az utóbbi öt évben, amikor vén, bolond fejjel ismét vállamra vettem a szent keresztet, a feleségem névnapi ünnepe a fontos, nem az enyém. Összejön a rokonság, és mulatnak, vigadoznak. Decemberben én is szoktam kapni egy kisüveg arcvizet, egy-két pár zoknit, néha könyvet is, de ritkán, mert ez a jó böszörményi nép nemigen rajong a könyvekért, mert nem tagja az ,,Olvasó népért” mozgalomnak. Az értelmiségiek pedig visszavonulnak a második műszakba. Egy-két barátom meg az újvárosi rokonság mégis szokott üdvözlőlapot küldeni, vagy egy dísztáviratot, amiért nekem tíz forint borravalót kell fizetnem a postásnak. Íróbarátaim egy része kispolgári ostobaságnak tartja ezt az egész nyavalygást, vagy a jómódú parasztoknál és iparosoknál urizáló pöffeszkedésnek, kivagyiságnak (V. P.) Van is benne valami.
Íme, ezért volt fölemelő ünnep számomra, amikor megkaptam kedves, megemlékező soraitokat. El is határoztam, ha Isten segít (mért ne, ez a dolga, ezért imádjuk!), akkor még az ősz folyamán, hónap végén, egy előre megbeszélt, egyeztetett időpontban fölmegyek a Nagyfaluba, és meglátogatlak Benneteket. Addig is Miklósnak elfogyhatatlan alkotóerőt, Dollykának még több türelmet és nyugalmat, Marikának pedig a Szentlélek gyakoribb simogatását kívánom, mert így lesz ki a Szentháromság, amely mint a napokban olvasom, tulajdonképpen Szent Négység, mert Atya nincs Anya nélkül, ehhez jön a Fiú, s ehhez járul a Szentlélek, így lesz belőle Négy, ami a megjelent világ alapszáma, mert négy anyagi világ van: a fizikai, az éteri, a vágyvilág és a mentálvilág, vagy pedig a kémiai sík, az étersík, az asztrál sík és az Én (az Ego) síkja. Így jött létre az ásványvilág, a növényvilág, az állatvilág és az embervilág, amelyet éppen most akar elpusztítani az emberi ostobaság.
Na, ez elég volt egy szusszantásra. Nem merülök bele, mert nem tudom, melyik síkra jutnék. Már pedig a józan eszemet még szeretném öregségemben is megtartani. Elég sok butaságot csináltam én is fiatal koromban.
Mindhármatoknak jó erőt, egészséget, türelmet és egy sikeresebb ,,reykjavikot” kívánva, szeretettel ölellek Benneteket:
Franciscus de Assisi

26. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
[Hajdúböszörmény] 1986. október [?]

Epistola a nemes és nemzetes Szentkuthy családnak,
hálás köszönetem elnyöszörgésére,
miután elküldték jókívánságaikat
a felszabadított Pest-Buda városából
a Hortobágy mellékére a nevem napjára...
Annó dacumál... 1986. október havában.

,,Aranyos Dollykám, Miklóskám, Máriám!
Éppen félrehajtottam esővert, rozzant sátram elejét a Kadarcs folyó süppedékes, zsombékos partján, mert valami különös zajt hallottam. A partszegélyen egy ladik csúszott be a hínáros, rejtett öbölbe, és egy fiatal, óvatosan közeledő leányka ugrott ki belőle. Alig van rajta valami gönc, az is szakadozott, kirojtosodott szoknya, napszítta, kivarrott blúzka, így ragyogó teste csaknem meztelen. Ideomlik a keblemre.
 Öregapám, ébredjen...
 Mi van, lyányom?
 Nagyapám küldött, még alig pirkadt... asz’onta: ,,Eriggy, lyányom, a Tocsogón át... és keresd meg az öreg igricet, ott bujdosik valahol a nádas közepén... de meg ne lássanak ezek a tar fejűek, mert kihasítják a beledet.”
 És mit üzent az én Miklós bátyám?  kérdem.
 Azt üzente... hogy... de előbb hadd adom át ezt a kis elemózsiát. Szalonna, kenyér meg vereshagyma... elég lesz valameddig.
 Na, mondd mán! Látom, vizes vagy. Na, gyere ide, megtörüllek. Én előttem nem kell szemérmeteskedned. Láttalak én a tekenőben is, mikor még pisis kislyán vótál... Na, gyere!
Levettem róla a csajhos rokolyát, a kis blúzkát, s magam elé állítottam.
 Na, látod, a Nap is felkelt mán, ide küldi a sugarait. Ő majd felmelegíti didergő testedet. Így ni! Ledörzsöllek ezzel a ruhával elől, hátul. Boldog az a kis napsugár‑angyalka, aki először megcsókolja sudárszép testedet.
 Az úgy vót, Ferke bátyám, hogy találkoztam, mikor a kútra mentem, Erzsókkal, a főbíró úr cselédlyányával, s megkérdeztem:
 Mire ez a nagy kivilágítás nálatok, Erzsi?
 Hát, vendégünk van, de el ne áruld senkinek, mert ha megtudják, hogy én árultam el, szíjat hasítanak a hátamból.
 Mondjad, csak mondjad!
 Tudod, tegnap titkos vendéget kaptunk Pest‑Budáról, Balogh Andrást. Ott szógál már vagy négy éve. Én is alig győzöm már hazavárni... mert hát... tudod... eljegyeztük egymást... szerelemmel. De az öregek még nem tudják.
 Na jó, az a ti dolgotok. De milyen üzenetet hozott?
 Azt, hogy felszabadult Buda... s most már a mi környékünkről is eltakarodnak majd ezek a pogányok. Andris több mint két hétig jött lóháton, éjszakánként kerülgetve a megerősített őrhelyeket. Szolnokon átjött a Tiszán, aztán neki a Hortobágynak...
 S mi hírt hozott?
 A pogányok elvonulnak Budáról, délre... de mindent összepocsékolnak. Azért jött, mert nemzetes Kuthy Miklós földesurunk azt üzeni: Mindenki fegyverbe, ha nincs fegyver, kaszára, villára, de titokban, hogy a török ki ne szamuklálja.
 Őröket kell állítani minden fontos helyre, s ennek a megszervezésére felkérik Ferke bátyámat is ezzel a levéllel.
 Hű, a teremburáját! Ez mán döfi! Na, mutasd!
S ekkor Marika felkapta kifacsart ruháját, s valami belső, titkos zsebből előkerítette az üzenetet: ,,Ferke, éjszaka gyere. Marika áthoz.”
A vénasszonyok napja egyre melegebben sütött. Mari már teljesen megszáradt a gyepes parton. Figyelte a madarak járását. Én meg a kunyhóban megfőztem a jó pirított lebbencset. Nincs annak párja. De a szabadban nem lehet tüzet gyújtani, mert a füst elárulná a rejtekhelyet. Mindig itt bóklásznak ezek a bitangok. Most meg már a császáriak is. Egyik kutya, másik eb.
Ebéd után leterítettem a bundámat, ráhevertünk, s vacsoráig jól elbeszélgettünk.
 De hol lettél ilyen vizes, te lyány?  kérdezem Marikát.
 Mikor a vízimalmot elhagytam, kénytelen vótam egy kicsit megrövidíteni az utat a nádasban, de a víz egyre feljebb ért... a ladikot is húznom kellett... de aztán kimásztam a partosra.
 Na, várjuk meg, míg a nap behunyja a szemét, s míg a hold ki nem dugja a pofáját, szépen átevezünk a Tocsogón. Nem fázol meg, a bundámmal majd betakarlak, mint a nagyanyádat valamikor.”

Kedves Dollykám, Miklóskám! Fogadjátok szívesen ezt a kis részletet, talán egy nagyobb regényből, a 300 évvel ezelőtti, mindig zivataros időkből. A jókívánságokat hasonlóakkal szeretném viszonozni, abban a reményben, hogy talán ezen az őszön majd személyesen is átadhatom gyermeki, hálás köszönetemet. Miklósnak elfogyhatatlan, örökké buzgó alkotóerőt, Dollykának még több megértést és türelmet, Marikának pedig friss, jó egészséget kívánva, igaz baráti szeretettel csókollak
Mindhármatokat: Kordás Ferenc

27. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. november 1.

Kedves Miklóskám!
Ezt a levelet azért írom, mert megkaptam az Új Írás novemberi számát, s benne a Te bevezető, nagy tanulmányodat Tóth Árpádról. Ehhez szeretnék most néhány szerény reflexiót fűzni.
1.) Lélegzetelállító, széles perspektívában mutatod be ezt az emberileg oly szánandó, esendő, tébécével megvert és megáldott embert, akit jóformán a költészet éltetett, az égi kenyér, nem az anyagi táplálék. Valahogy bennem Tóth Árpád végzetes ,,magyar betegsége” mindig jobban előtérbe került, mint a többi nagyok nyavalyái: Arany is beteg volt egész életében, Ady is, tönkretette az ital és a nő, József Attilát az idegbaj vitte a szárszói vonat kerekei alá, Nagy Lászlót is elsodorták a kielégíthetetlen látomások stb.
2.) Első szavad: N i h i l. S ezzel máris belevágtál, még pedig ököllel, a Természet, a Lét, az oktalanság, a tudatlanság, az értelmetlenség soha fel nem fogható Őskáoszába  pedig ez szent Szó (Logos) volt a görögöknél! , s csak úgy fröccsennek, röpködnek, loccsannak, szikráznak körülötte az ostoba miértek sziporkázó kérdései. Ezekre nem lehet végleges választ adni, hiszen minden kategorikus megnevezés már előre korlátozza az elérhetetlen és kifejezhetetlen Valóság Istenasszonya gömbölyű fenekén persenkedő pattanásokat. Ezeket ki kell nyomni, kiszívni, mint az indián nő a kígyómarást, aztán a hátára fordítani és gyönyörködni benne:
 Szép vagy, Vénusz, csak ne öregedj meg!
 Nézz meg jól, te bolond poéta-művész, mert COITO, ERGO SUM, vagyis Én Vagyok a Világegyetem Ősasszonyi Lényege, az örökkévaló Nőiség Lényege, ha szent magod a méhembe hatol, új világot teremtünk magunknak. Ez a feladatod. Ezt már Mózes is kihallotta az égő csipkebokorból, jól tudod.
Itt most hadd idézzem a Bhagavad‑gítát, mert itt van előttem:
,,Tisztánlátó csak az, aki az Istent, a Legfőbb Urat
látja élni minden lényben, s látja a halhatatlanságát
az elmúló halandókban; mert ha minden létezőben
mindenütt és egyenlően csak az Isten létét látja,
akkor nem bánt másokat sem, nem árt többé, mert tudja, hogy
Valója az ő Valójuk, s eléri így a Legfőbb Célt!”
Baktay Ervin fordítása szanszkrit eredetiből.
A Cél pedig: önmagunk gyökeres megismerése, mert ez egy a Mindenség mögött rejlő gyökeres Realitással, és ezért, ha megtaláljuk önmagunk igazi valóját, megtaláltunk mindent, amit egyáltalán megtalálhatunk. A Védánta-szemlélet szerint ugyanis:

,,Egyetlen sorban kifejezem, amit a könyvek
		mérhetetlen sokasága mondhat:
Brahman a Valóság, a világ káprázat, s a lélek:
Brahman, nem egyéb.”
Vagy a szanszkrit eredetiben:
,,[Slókárdhéna pravaksjámi jad uktam granthakóthibhih]
Brahma szatjam dzsagan mitjá dzsívó Brahmaiva náparah.”
Tóth Árpád ezt nem ismerhette, csak a gyalogjáró racionalizmust, amely ugyan még arra is képes, hogy a végső megoldás képtelenségét is megértse és megbocsássa, mert ő ki merte mondani: ,,az Isten gondol vélem” (Új tavaszig vagy a halálig), ezért sújtotta a költőt oly sok testi‑lelki szenvedéssel és nyomorúsággal. Ezért járt mindig a Via Dolorosa kivicses-kavicsos útján.
3.) Elolvastam a többi tanulmányt is, de ezek a Te magasan kiemelkedő, átfogó értelmű, filozófiai és etikai beágyazottságú, szobor‑leleplező áhítatú megnyitódhoz képest, bizony, csak amolyan kunhalmok a kopár alföldi rónán.
A költő végül megnyugszik abban, hogy a költészetnek is megvan a maga létjoga, mert egyszer maga a világ is egy hatalmas költeménnyé válik.
,,S új Göncölként gyúl a sziget felett
Hét hófehér pecsétü tiszta Béke
S ibolyás sarki fény: a Szeretet!”
Ez Tóth Árpád költészetének a Himalája-csúcsa.
A hozzászólók csöszkölődő eszmekocogásaira nem is nagyon tudtam figyelni, mert láttam, nem bírják az emelkedőket, csak lihegnek és izzadnak, de a csúcs tőlük messze van.
Nos, elég volt az okos nyafogásból, mert még a saját véleményemet kéred tőlem számon, s akkor egy hatalmas levelet kellene összetákolnom a márványemlékmű talapzatára, egy kampós szegre, amelyre az oly gyorsan hervadó koszorúkat teszi az emlékezet.

Sok szeretettel köszöntöm Dollykát és Marikát, Téged pedig a legőszintébb barátsággal ölellek és várom soraidat:
Kordás Ferenc

28. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. december 1.

Kedves Barátom, Szent Miklósom!
Engedd meg, hogy közelgő névnapod alkalmából elküldjem legőszintébb baráti jókívánságaimat és ölelésemet az Ároni áldással együtt:
Áldjon meg téged az ÚR,
és őrizzen meg téged!
Ragyogtassa rád orcáját az ÚR,
és könyörüljön rajtad!
Fordítsa feléd orcáját az ÚR,
és adjon néked békességet!
(Mózes IV. 6, 24.)
Mózes egyiptomi Beavatott volt, tudta, hogy Jahve csak a legmagasabb Adeptusok számára átélhető, de lényegében kifejezhetetlen Ősvalóság, Önvaló, vagyis Brahman, de az egyszerű, tanulatlan köznép számára a megnyilvánult, világteremtő Atyaisten (Abba) személyes Lény, a legtisztább ragyogó Szellem, aki a zsidó népet arra választotta ki, hogy a bűnbe merült, elbukott emberiséget megmentse saját fiának, az Úr Jézusnak a feláldozásával. Ez a judo‑kereszténység lényege, de ennek a doktrínának a feltárásával még mindig adós nekünk a Filozófia Leánya. Ehhez le kellene vetkőztetnünk a Leányzót, lerántani róla a szent Fátyolt (Májá), s megnézni, milyen lény rejlik alatta. De jobb előre tudni: elmeszesedő csont, bűzlő bélsár és anus, belső szervek harca egymás ellen, vergődő szív és kielégíthetetlen, mindig más után sóvárgó lélek.
Egész életemben ezzel foglalkoztam, de még most sem értem. Ha már Brahman, Brahmá, Jahve, Adonáj, az ÚR, valamilyen érthetetlen felsőbbrendű Isten, az Örök Atyák (Elóhim stb.) megteremtette (létrehozta), fenntartja, és mikor lejár az ideje, elpusztítja ezt a világot, és milliárdnyi előtte létezőt, akkor miért nem teremtette meg mindjárt, már kezdetben a saját világát, az Isten országát, s miért a Gonosz, a Sátán elfuserált, gyilkos művén kell kontárkodnia elmondhatatlan manvantarák óta? S ha egyszer, milliószor nem sikerült, mért nem tanult a kísérletekből? Gyerekkorunkban mi is csináltunk sárpuskát, földhöz vágtuk, és örültünk annak, ha nagyot pukkant. Aztán összegyúrtuk újra, és folytattuk a játékot. Én a mai emberiséget, amely éppen önmaga végső elpusztítására készül: egy cseppet sem tartom erkölcsileg magasabb rendűnek, mint a barlanglakó ősembert vagy az atlantidákat. Még mindig ott tartok, hogy a Valóságnak, vagyis az Igazságnak a belső tartalma és lényege nem ragadja meg annyira a fantáziámat és a szívemet, mint a külső megjelenési formája, tündöklése és elbájoló, mágikus kisugárzása, vagyis a Leányzó Szépsége.
A napokban a Magyarországban találtam egy cikket Mozart halálával kapcsolatban. Elküldöm, bizonyára érdekel.
Dollykának és Marikának lovagi köszöntésemet küldöm kézcsókkal díszítve, Téged pedig az egy húron pendülő mozarti szeretettel
ölellek: Kordás Ferenc
PS: Marikának küldöm szeretettel a karácsonyi aranyat, tömjént és mirhát a névnapja alkalmából. K. F.

29. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek

[Budapest] 1986. december 4.

Édes, jó Barátom,
tobzódó hála számomra szent és imádságos jókívánságaidért,  különösképpen Isten és a világ, sátán és az ember ,,veszedelmes viszonyairól” vallott nézeteidért!
CSÓK MIKULÁS!

30. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. december 16.

Drága jó Miklósom!
Most, hogy közeledik az emberiség valamikor legnagyobbnak tartott ünnepe, a Karácsony, vagyis a Szeretet‑isten földre születéséről való megemlékezés, egyre többet gondolok arra, hogy mit is írhatnék én Neked, az egész ,,megváltás‑fiaskó” nemzetközi méretekben is elismerést érdemlő, legszélesebb látókörű tudósának, korunk felelős íróművészének, jövendő századok merész filozófusának és polihisztorának! Mindjárt elöljáróban hadd rögzítsem le, hogy a legteljesebb mértékben elismerem, tudom és hiszem, hogy az eddig ,,elküldött” Megváltók, Avatárok, Messiások között például Buddha Ázsia világossága lett; Sankara milyen kimeríthetetlen Kommentárokat fűzött a Védákhoz, amelyek az upanisadokkal vetekednek; ilyen Isteni Gyermek volt Ráma, majd Krisna (a Rámájana és a Mahábhárata eposzok hősei, a Bhagavad‑gítával fölékesítve), majd már a mi XIX. századunk legszebb rózsaszála: Rámakrisna, akit Európában még alig ismernek, s Evangéliumát éppen én fordítottam magyarra, s ma is ezt tartom fordításaim gyöngyszemének. És most jön a nagy De!
Mikor Jézus Krisztus földre szállásával behatóan foglalkozunk, egy egészen új világértelmezés jelenik meg előttünk. Előre bocsátom, hogy nem az Egyház egyedül üdvözítő értelmezésében, sem a protestánsok ,,kálvini konstitúciójában”, vagyis exoterikus, túl anyagias, antropomorfizált, középkorias egyoldalúságában, hanem sokkal mélyebben, ezoterikusabban, a Rózsakeresztes doktrínák megnyugtató összefoglalásában. A mi naprendszerünk célja, értelme, oka és missziója éppen az, amit Krisztus hozott le a Földre, fejlődésünk színterére, amit az Evangéliumok (örömhírek) tartalmaznak: a Föld a SZERETET bolygója a mi rendszerünkben. S Krisztus el is végezte ezt a missziót, mert meghalt értünk, nyomorult bűnösökért, szeretetből hozta meg a végső áldozatot, mert a bűnnel, a gonosszal, a Sátánnal, a ,,társ‑teremtővel” le kellett számolni, s meg kellett adni az újonnan született, új embernek a kibontakozás alapelveit. Bármennyire ostoba illúziónak, emberi korlátoltságnak látszik is ez a mi kaotikus, pusztulásra ítélt világunkban, mégiscsak ez az Igazság, az Út és az Élet. Egy szóban összefoglalva: Jézus Krisztus.
Jézus, mint a legmagasabb rendű Avatár, vagyis Krisztus befogadó eszköze, ebből a világból született, a legtökéletesebb testű, és igen magas beavatási titkokban részesülő emberfia volt, méltó arra, hogy benne a nem ebből a világból való Krisztus, a Naplogos szelleme lakozást nyerjen a Jordán folyó enyhe vizében való keresztelés (bemerítés) alkalmával, amikor így szólt az égi hang:
,,Ez amaz én szerelmes fiam, akiben én gyönyörködöm.” (Máté 3, 17)
Aztán következett Jézus megkísértése, a 40 napi böjtölés, de Ő nem fogadta el a Sátán (Lucifer) csalárd ajánlatait, nem akarta, hogy a kövek változzanak át kenyerekké, nem ugrott le a mélybe a templom párkányáról, az ördög által felajánlott világhatalom sem kellett neki így szólván: ,,Az Urat, a te Istenedet imádd és csak néki szolgálj!” (Máté 4, 10; Lukács 4, 8) Csak ezután hívta magához tanítványait, az egyszerű, tanulatlan, írástudatlan halászokat, majd körüljárt egész Galileában, hirdetve Isten országának örvendetes hírét, és gyógyítva a nép között minden betegséget és erőtlenséget. Ezután közölte tanítványaival és a tömeggel a Hegyi beszédet, amely a kereszténység legfontosabb alapelveit tárja fel nemcsak az akkori, hanem a mindenkori emberiség előtt. Mikor Jézus befejezte a beszédet, a tömeg elcsodálkozott az ő tanításán: ,,mert úgy tanítja vala őket, mint akinek hatalma van és nem úgy, mint az írástudók.” (Máté 7, 29; Márk 1, 22) De tegyük hozzá, a tömeg éppen úgy nem értette meg, mint ahogyan most sem érti. A zsidó nép nem fogadta el a hozzá küldött Messiást, sőt, keresztre feszítette, s ezzel letörölhetetlen karmát zúdított magára.
Lassanként elérjük a 2000. évet, s Jézus Krisztus magváltó tanításaiból jóformán semmit sem tanult az emberiség. Még annyit sem ért el, hogy legalább kipróbálja, meg lehetne‑e valósítani a történelmi adottságok között az ,,Isten országát”, vagy pedig az egész Hegyi beszéd nem más, mint a jóakaratú, hiszékeny, szelíd, idealista alaptermészetű emberek balga ábrándozása arról, hogy milyen jó és szép lenne, ha az egész emberiség elfogadná ezeket a princípiumokat, mint napjainkban a társadalmi fennmaradás egyetlen alapjait. Isten ma döntés elé állítja az emberiséget. Ez az emberi lét legnagyobb fordulópontja Atlantisz elsüllyedése óta. De akkor nem volt atombomba. Ma gyökeresen megváltozott a helyzet:
VAGY: (Jézus Krisztus, az Atyaistentől küldött, mindenkor érvényes Örömhír alapigazságai szerint, tehát)
 az atomháború eltörülése megegyezéssel;
 teljes katonai leszerelés minden fegyvernemben;
 a fegyverkezésre eddig elpocsékolt mérhetetlen anyagi erők felhasználása népjólétre, békés építésre, egészségügyre stb.;
 a háború teljes kiküszöbölése, mert a mi korunkban már nem lehet atomháborút vívni, mert ez az emberiség végső elpusztításának a veszélyével járna;

VAGY:
 tovább folyik a gyilkos fegyverkezés, mely gazdaságilag teljesen tönkreteszi a küzdő feleket;
 Amerika és a kapitalista‑imperialista világ kénytelen lesz megindítani az atomháborút, míg van ideje, mert 10‑20 év múlva alulmarad.
Te melyik utat választod? Ennek a válasznak meg kell születnie minden jóakaratú ember szívében!
Krisztus szelleme Jézus lelkében új impulzust adott a földfejlődésnek: a Szeretetet. Ennél nincs magasabb rendű erkölcsi fogalom és érték. De ennek a korszaknak ma még csak a kezdetén vagyunk. A jövőben az ember a Napot és a napfényt nemcsak a fizikai szemével fogja látni, hanem belülről, lelkileg is érzékeli majd a Nap szellemi befolyását. Így tölti be az ember egyre magasabb fokon a Föld misszióját, vagyis minden lénybe bele lesz oltva a szeretet magas princípiuma. Ennek a szeretetnek azonban szabadságban fogant önkéntes ajándéknak kell lennie, így az embernek ki kell szakadnia a faji, népi, nemzeti elfogultság, nacionalizmus stb. béklyóiból, hogy az Atyával egyesülve, Énjét kifejlesztve kerüljön szembe a másik emberrel, a ,,testvérrel”. A régi csoportokat a vérségi kapcsolat, a vérrokonság tartotta össze. Ma már ezen túlhalad az emberi fejlődés óriási megpróbáltatások árán. Látjuk, hogy ha az emberek csoportjai az ősi, állati ,,fogat fogért, szemet szemért” elv alapján gyilkolják egymást, s nem a már ,,kinyilatkoztatott” Szeretet‑igazság szerint élnek, az istenek éheznek és szomjaznak, mert az ő igazi táplálékuk az emberi szívben kiteljesedő szeretet és áldozat. Ez a magyarázata annak, hogy minden vallásban a hívők áldozatokat mutattak be az általuk elképzelt primitív istennek vagy bálványnak, hogy kiengeszteljék haragos és durva isteneiket. Jahve már az Ótestamentum történelmi idejében elítélte az emberi és állati áldozatokat, s csak tiszta szívet kért, de a választott nép erre méltatlannak bizonyult.
Ilyen gondolatkörben kívánok én Nektek, Miklóskám, kellemes karácsonyi ünnepeket és jó erőben, egészségben, sikerekben gazdag, boldog újesztendőt!
Igaz baráti szívvel ölellek Mindhármatokat:
[Kordás Ferenc]

31. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1987. február 17.

Kedves, kedves Tanár úr,
Bizony telnek a hetek és hónapok egymás után, előre biztosítom, hogy nálunk, hála Istennek, semmi baj nincsen most, nem is volt, Miklós teljes hévvel dolgozik, és én is teljesen hermetikusan elzárom magam a világtól az ő visszaemlékezéseinek összeszerkesztése, annak végső simításai miatt.
Nagyon köszönjük levelét, és sokszoros elnézését kérjük, hogy nem válaszoltunk levelére, bizony nagyon sok örömet okoznak mindig meleg sorai. Annyira elmerültünk egész télen a munkában, hogy Miklóst még ez a rettentő nagy hideg meg a hó sem tudta eltéríteni a vágányról. Nagyon sokat, de tényleg rengeteget olvas és jegyez műve számára.
Egyetlen ,,sorsfordító” esemény volt mostanában, ősz végén, az, hogy Miklós összes kéziratai, levelezése bevándoroltak a Petőfi Irodalmi Múzeum kézirattárába, ott vannak most letétbe helyezve.
Tanár úr, nagyon vigyázzon az egészségére, és bizony jobban tette, hogy ezekben a csúszós időkben, a kertben levegőzött. Dollyka nagyon jól van, de ő sem ment le a nagy hóban, még a kertbe sem, csak a teraszon slukkolta a luftot.

Ha legközelebb írok, remélem, már a kézirat beadásáról tudom tudósítani.
Addig is nagyon nagy szeretettel üdvözöljük mindhárman:
T[ompa] Mária [s. k.]
Csókol Miklósod! [s. k.]
Nagyon sok szeretettel köszöni a levelét, jó egészséget kívánva köszönti Dolly [s. k.]

32. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1987. február 19.

Aranypennájú Szent Miklósom!
Végre megérkezett nehezen várt leveletek, így egy kicsit már nyugodtabban írom ezeket a sorokat. Mert bármennyire igaz is a János 14, 27‑ben adott tanács: Non turbetur cor vestrum, neque formidet!  bizony én még nem tartok ott, hogy elfogadjam, pedig állítólag keresztyén embernek tartom magamat. Az a fontos, amiről Marika tudósít, hogy ti. hála Istennek, nálatok nem volt semmi különösebb baj, betegség a januári komisz napokban. Te teljes lendülettel tudtál dolgozni, rengeteget olvastál, jegyzeteltél új, lelki fiad megszületése érdekében, így nemsokára a kiadói Főnővér veszi át gondos kezelésre és pelenkázásra. Én már most küldök a kerek kis angyal‑popsijára egy cuppanós hortobágyi pásztorcsókot.
Miklóskám, bármennyire szorít is a határidő, arra kérlek, gazdálkodj az erőddel okosan, hogy maradjon holnapra is. Marika azt írja, hogy nagyon vigyázzak az egészségemre. Ezt csak azoknak szoktuk írni, akiket féltünk, vagyis szeretünk. Ez nemcsak evangéliumi követelmény, hanem egyúttal a legfontosabb örök életszabály is, mert pl. ha ez a nyomorult, gyarló, végtelenül önző, egymás elpusztítására készülő, bárgyú és ostoba emberiség csak ezt az egyetlen erkölcsi törvényt be tudná tartani és megvalósítani, nyomban megoldódna a mai halálos feszültség, s így megnyitná az utat a végleges atomleszerelés felé. De ha... (?) Nem is jó rágondolni sem! Nem merülök bele a részletekbe, ismered a felfogásomat: Le a háború minden formájával!
Igen helyeslem azt, hogy összegyűlt kézirataidat és levelezésedet elhelyezted a Petőfi Irodalmi Múzeum kézirattárában. Így azok fennmaradása biztosítva van, ha pedig valami őrült véletlen szétrobbantja az egész Földet, akkor úgyis mindegy. Kevesen ismerik olyan alaposan végtelenbe sugárzó életműved jelentőségét, mint szerénytelenségem, aki 50 év óta tanulmányozom ennek a hatalmas Opus Magnumnak minden árnyalatát. Ki merem jelenteni: Szentkuthy Miklós egész életműve a Magyar Panteon egyik legdrágább, legféltettebb kincse marad, míg magyarul énekelnek Hungáriában. Ott lesz a helye örökre Balassi, Petőfi, Arany, Ady, Babits, Kosztolányi, Móricz, József Attila, Illyés, Németh László, Weöres Sándor, Juhász Ferenc és Veres Péter baráti társaságában.
Te bizonyára kiérzed leveleimből a szerelmetes, baráti aggódást az egészségedért, a munkaképességedért, a sikeredért. Mert jogunk van ahhoz, hogy még sokáig szeressünk Téged!
Drága Dollyka, köszönöm a jókívánságait, bizony, nekem is kellene még az életerő ,,egy kis ideig”, míg befejezem a kézirataim átadását a Debreceni Református Kollégium Nagykönyvtára kézirattárának. Ott talán majd átvészelik a ránk váró zivataros időket. Köszönöm a Marika levelét, s arra kérem, hogy időnként értesítsen engem a fejleményekről. 	Sok szeretettel és gyakran gondolok kedves Mindhármatokra, s kívánom, hogy soraim jó egészségben találjanak Benneteket!
Igaz baráti szeretettel: Kordás Ferenc

PS: Ebben a percben jött a postás, és hozta a Magyarságkutató Csoport szerződését, melyben ez áll: ,,Tóth Pál Péter közvetítésével a Magyarságkutató Csoport Archívumába került az Ön brazíliai magyarokkal kapcsolatos anyaga. A kéziratokat és a könyveket értékesnek és fontosnak találtuk  a kéziratokról később jegyzéket is küldünk! , és ezért szeretnénk Önnel szerződést kötni. A kéziratokért és a könyvekért összesen 12.750 Ft-ot tudunk fizetni.”
Végre egy kis tavaszi reménysugár! Az évtizednyi borongós, nyirkos, kietlen évek után talán mégis megérem, hogy felragyog a Nap. Arra kérlek, ha megteheted, küldj nekem magadról egy fényképet, esetleg hármatokról még egyet, hogy vizuálisan is velem legyetek! Előre is köszönöm!
K. F.

33. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1987. október 7.

Drága jó Miklóskám!
Több mint egy fél éve nem kaptam Tőletek levelet, így azt sem tudom, mi van Veletek. Ezért elhatároztam, hogy ezen a ragyogó, csodálatos, októberi napsütésben újból írok, hátha erre megszólalnátok (rubintos virágom  mondja a nóta).
Először is: hogyan vészeltétek át a nyári, kegyetlen kánikulát? Vagy kiszorítottatok pár hetet egy kis üdülésre a Balatonon, vagy esetleg valahol a tengerparton? Nem voltatok‑e betegek, mint jómagam, aki júniusban három hetet ,,üdültem” a debreceni termál langyos vizében, ahova reggel kilenckor mentem a forróságban, s délután 5‑kor indultam haza a döglesztő kánikulában. Keveset fürödtem, mert az orvosok nem engedték a fürdést rozoga-rongy szívem miatt, de kaptam remek masszírozást és sugárkezelést. De ez csak annyit ért, mint a fiatal, szép cigánylány seggén a pattanás.
Örömmel olvasom leveletekben, hogy a kézirataid jó részét sikerült elhelyezni a Petőfi Irodalmi Múzeumban. Ez ennek a rendje‑módja. Én is így szeretném, hogy a Debreceni Irodalmi Múzeumba kerüljenek a kézirataim és könyveim. A Te tanácsodat is kérem, kire, milyen intézményre hagyjam a könyvtáramat és a kézirataimat? Mintegy 500 kötetnyi nyelvkönyvem és szótáram van, s kb. 3000 kötet egyéb, főként tudományos és szépirodalmi anyag 6‑8 nyelven.
Dollyka és Marika köszöntéseit hálásan köszönöm, de most már ők is tegezve írjanak, mert én nem tudom őket kispolgári nagyzolásként magázni vagy Önözni, hiszen én is beletartozom a Szentkuthy családba, nemde bár?
Mostanában elég nagy a mocorgás körülöttem. Ennek egyik jele, hogy ma megküldték a Balmazújváros c. világlap szeptemberi számát egy rólam szóló riporttal dúsítva, melyet ezennel sok szeretettel leteszek a ház asztalára, kérem alássan. Ebből láthatjátok, hogy nem lettem volna én ,,elveszett gyerek”, ha egy kicsit szerencsésebb csillagzat alatt jöhettem volna világra a Kadarcs folyó holt partján, de hát a gólya egy szalmatetős, öreg falusi parasztház kéményére pottyantott le, s ennek a rossz helyválasztásnak a levét iszom mindmostanáig. De legközelebb majd jobban vigyázok magamra.
Már háromszor is jártak nálam az újságírók, szerkesztők, tévések és más kutyafülűek, még a Magyarságkutató Csoport fenn‑költ, ifjú tudóspalántái is. Elvittek egy halom riportanyagot, háromórás magnófelvételt, s vagy 20 válogatott könyvet, amiért még most sem fizettek egy fityinget sem! Közben befejeztem a Rózsakeresztes doktrínák c. korszakalkotó, tudományos könyvemet. Csak nincs rá, és nem is lesz Kiadó (pardony, ezt csak nagybetűvel szabad írni!). Ez folytatása az Ezoterikus kereszténység c. nagyobb filozófiai munkámnak, előre számítva, hogy indexre kerül, és kiátkoznak miatta, mint vastagnyakú kálvinista forradalmár eretneket. De erre is csak két-három évszázad múlva kerülhet majd sor, ha már lesz kinek. ,,De akkor én már hol leszek, ha nem veszek  lélegzetet?”  kérdem egyik versemben, mert akkor már nem lesz se tüdőm, se szám, mert még a pondrók és a férgek második nemzedéke is elpusztul akkorára. De én akkor már ott csücsülök egy vörhenyes‑lilás felhő rücskös csücskén, de nem tudom, mint szellem, mire ülök, mivel látok, pedig érdemes lenne szétnézni az akkori rohadt világban, és nagyokat röhögni azon, hogy milyen nyomorult és mégis fenséges teremtmény az ember!
Sok szeretettel köszöntöm a Szentháromság minden tagját, Te pedig, Szent Miklós Atyám, miserere me, Domine, et da nobis pacem tuam. Ennyi nekem elég is lesz mára.
Igaz baráti öleléssel: 
Kordás Ferenc

34. Szentkuthy Miklósné Kordás Ferencnek
Budapest, 1987. november [7.] (szombat)

Kedves, jó Feri Barátunk,
Köszönettel és nagy örömmel vettük levelét (1987. okt. 7.) a melléklettel. Hála Jóistennek, mindhárman jó egészségben vagyunk (és voltunk is a hosszú télen és kánikulás nyáron). Miklós és Mari oly mérhetetlenül sokat dolgoznak, hogy rám maradt a kedves feladat: megválaszolni kedves Feri Barátunk mellékletes levelét, melyhez ezúttal (mármint a melléklethez) gratulálok! Mivel az ott felsorolt folyóiratok között szerepel az Új Írás, biztosan kezébe kerül (vagy került már) Miklósnak Mária által szerkesztett és jövő évre megjelenő Frivolitások és hitvallások c. (Magvető) könyvének részletei, melyeket e folyóirat augusztus óta rendszeresen közöl folytatásokban. Mari okt. 8‑16-ig volt Párizsban, ahová Miklóst a Kassák Lajos centenárium alkalmával rendezett ünnepségre hívták meg, de munkája (Orpheus V., záró kötete) miatt nem ment el  Mari ment helyette. ,,Les avant‑gardes en Hongrie au début du sicle et maintenant”  ez volt a ,,rendezvény” címe, melyet Georges Baal (Balassa György) rendezett, és ahol a 8 nap egyikén Szentkuthy estet tartottak,  előzőleg okt. 2‑án a párizsi rádióban egy André Velter nevű költő, újságíró 60 perces műsort adott egy májusban készült interjúból (pesten készült), saját szövegéből, színészi felolvasásból (Miklós‑művek részletei franciául) stb. összeállítva,  hangszalagon persze megvan. 
Igen jó egészséget, további munkakedvet és sikereket kívánva, az immár réginek nevezhető barátsággal, szívélyesen üdvözli
Szentkuthy Miklósné (Dolly)

35. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnénak
Hajdúböszörmény, 1987. november 11.

Drága Dollyka,
Megkaptam e hó 8‑i aranyos levelét, amelyen még éreztem a mennyei virágok illatos hímporát, így üstökön ragadom az alkalmat, és azonnal ki is fejezem hálámat és köszönetemet. Igazi beszámoló volt ez a levél a Szent Családról, amelynek én csak amolyan zabigyereke vagyok, de lelkileg mégis odatartozom. Örülök annak, ha időnként némi örömet tudok okozni soraimmal, mert talán öröm nélkül nem is volna érdemes hordozni a földi terheket.
Az a legfontosabb, amit Dollyka így fogalmaz meg: ,,Hála’ Jóistennek, mindhárman jó egészségben vagyunk (és voltunk is a hosszú télen és kánikulás nyáron).” Mert ha az ember mélyebben beletekint az életébe, s az idő is kezd eljárni a feje fölött, rájön, hogy mégiscsak a jó egészség a legfontosabb. Szép az ifjúság hamvassága, a szerelem és a szerelmeteskedés öröme, de megrontja a tudatlanság, a tapasztalatlanság, az örökös kísértés hiábavaló tapasztalata, jön a felnőttkor, el kell végeznünk a munkát, amit Sorsunk, vagyis karmánk ránk mért saját cselekedeteink alapján, majd elérkezik a betakarítás ideje, amikor számot kell adnunk Valakinek arról, hogyan gazdálkodtunk a ránk bízott talentumokkal.
És most azonnal rátérek a Miklós dolgára. Tudom, hogy Miklós és Mari mérhetetlenül sokat dolgoznak, s én már sokszor sokallom is ezt a Forma 1‑es hajszát, s féltem az egészségét. Még arra se volt ideje, hogy személyesen is ott legyen Párizsban a Kassák‑centenárium ünnepségein, mert az Orpheus V. kötete annyira lekötötte. De Marika bizonyára ügyesen és okosan képviselte. De azt hiszem, Szentkuthy Miklóst nem lehet helyettesíteni, sem most, sem jövőre. Ő már véglegesen bevonult a Magyar Panteonba, akár tudja ezt a világ, akár nem. Ő a mi korunkban az egész emberi létet átfogó írói lángelme, amilyet csak ritkán szülnek a balladás századok e kis magyar Pátriában. Még mellé, egy olyan nyelvet emelt föl világirodalmi színvonalra, amelynek ,,se rokona, se ismerőse” nincs Párizstól Vlagyivosztokig. Ez az életmű az én nem éppen laikus, de természetes és tárgyilagos meglátásom szerint már az ötvenes években jogosan érdemelte volna meg az irodalmi Nobel‑díjat, ha szerzője valamelyik nagy nép közismert nyelvén vetette volna papírra felbecsülhetetlen műveinek hatalmas sorozatát. HA... ! Ha nem volna ,,ha!”. De ennek annyi látható és láthatatlan akadálya van, hogy bele se merek kezdeni.
Magamról csak röviden. A múlt héten járt nálam a Debreceni Irodalmi Múzeum két muzeológusa, megvettek tőlem 83 kötet könyvet, s a kézirataim és levelezésem egy részét is megveszik. Kérlek, Miklóskám, világosíts fel, mit jelent az, hogy a.) átveszik letétbe öt évre vagy b.) eladom véglegesen, de akkor nem lesz hozzá közöm; pedig még szeretnék néhány kötetet kiadni. Most sürögnek-forognak körülöttem a firkászok, riportokat írnak rólam, előadásokra hívnak, de máskülönben csak a csend lapul.
Dollykát és Máriát megkülönböztetett szeretettel és a szolgálatuk előtti mély maghajlással köszöntöm, és az egész családnak jó erőt, kifogástalan egészséget, Miklósnak pedig alkotásokban gazdag, termékeny éveket kívánok.
Igaz baráti szeretettel és öleléssel:
Kordás Ferenc

36. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1987. [december 6.] Mikulás napján

Kedves Miklóskám!
Engedd meg, hogy névnapod alkalmából ,,Mikulás szívem” őszinte, gyermeki szeretetével felköszöntselek, és minden jót, elfogyhatatlan testi és lelki erőt, kitűnő egészséget, alkotó munkakedvet és sikerekben termékeny éveket kívánjak megértő olvasóid és az egész magyar irodalom örömére. Ugyanezeket kívánom a közelgő karácsonyi ünnepek és a terhesnek ígérkező újesztendő alkalmából, tudván azt, hogy ,,Qui credit in me, flumina de ventre eius fluent aquae vivae.” (János 7, 38) 
Családod minden tagját köszöntve, igaz barátsággal
ölel: Franciscus

37. Szentkuthy Miklósné Kordás Ferencnek
[Budapest] 1988. március 31. Nagycsütörtök

Kedves, jó Feri Barátunk,
hálásan köszönjük a húsvéti jókívánságokat, szeretettel viszonozzuk őket, ha el is késnek!
Nagy örömmel értesülünk arról, hogy végre személyesen is megismerkedhetünk: kérünk előzetes telefont = 762‑413 titkos számunk, tehát fontos jól megőrizni! Csak a délelőtti órák jók, bármilyen korán szívesen látjuk, minél hamarább telefonáljon! Hamaros viszontlátásig minden jót az Ünnepekre!
Húsvéti üdvözlettel Szentkuthy Miklósné

38. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1988. április 2.

Kedves Miklós Barátom!
Igazi lelki örömmel olvasom a Hajdú-bihari Napló mai számában, hogy tegnap megkaptad a Kossuth‑díjat. 
Évtizedekkel ezelőtt már esedékes lett volna ez a kitüntetés, s nem is tudom megmagyarázni, mi lehetett az oka az elmaradásának. Számos cikkben, könyveid ismertetéseiben több alkalommal kifejtettem hódolatteljes véleményemet hatalmas életművedről, mely az én értékelésem szerint az Irodalmi Nobel‑díjat is megérdemelné, de ha ebbe már nincs is beleszólásom, engedd meg, hogy jelen megtiszteltetésed alkalmából őszintén gratuláljak, és további jó erőt és újabb alkotói sikereket kívánjak a sok munkához.

Sok szeretettel és őszinte barátsággal:
Kordás Ferenc

39. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1988. április 7.

Kedves Miklós Bátyám!
Tegnap délután jöttem meg a pesti temetésről, ahol egyik volt évfolyamtársamtól kellett búcsút vennem. Előző este láttalak és hallottalak a televízióban, s mondhatom: elragadó voltál. Sokat lehetne írnom erről, de most csak jelezni kívánom, hogy mindenben megértettelek, abban is, amiket szavak nélkül mondtál el. El is akartam menni Hozzátok, de nem volt hozzá erőm, még járni is alig tudtam. A levelet már itthon megírtam, s jeleztem, hogy nemigen tudlak meglátogatni. Pesten adtam fel, hogy hamarabb megkapjátok.
A Dollyka aranyos levele itt várt az asztalomon, amikor megérkeztem. Március 31‑én írta, de csak egy hét múlva kaptam meg, hiányos volt a címzés, nem elég csak a városnév; de a postán ráírták az utcanevet, így megkaptam. Köszönöm Dollykának, hogy idejében gondolt rám, s megadta a lakásotok titkos számát, amit én nem tudtam, így be se tudtam volna magam jelenteni. Pedig jó lett volna együtt tölteni egy-két órát. Nem lettem volna én a terhetekre, tudom, mi illik, mi nem, de az idő telik, s ki tudja, mikor lesz megint egy megfelelő alkalom, amikor összejöhetünk. De míg hitben gyökerező reménységünk van a ,,Dum spiro: spero” alapelv szerint, addig a helyzetünk nem reménytelen.
Drága Dollyka, tartson meg ezután is gyöngyvirágos emlékezetében! Marikának húsvéti kézcsókomat és üdvözletemet küldöm, abban a reményben, hogy nemsokára találkozhatunk.
Igaz baráti szeretettel ölellek Mindhármatokat, és várom soraitokat:
[Kordás Ferenc]

40. Szentkuthy Miklósné Kordás Ferencnek
Budapest, 1988. április 10.

Kedves Feri Barátunk,
leveleink keresztezték egymást,  hálás köszönet a jókívánságokért!
Nagyon lestük a megadott napokon és utána a telefont, és sajnáljuk  bizony nem lemondva a jövőről! , hogy ezúttal nem sikerült a személyes találkozás, melynek ideje már igazán megérett volna!
Ismételten kívánunk jó (jobb!) egészséget, és köszönve a jókívánságokat
sok szívélyes üdvözlet: Szentkuthy Miklósné

Legszorosabban, leghűségesebben ölel:
Sz[entkuthy] Miklósod! [s. k.]

41. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1988. május 28.
Szentkuthy Miklós köszöntése.

Kedves Mesterem és Barátom!
Engedd meg, hogy közelgő 80. születésnapod alkalmából tiszta, gyermeki szívvel felköszöntselek, és további jó egészséget, friss, májusi teremtő erőket, kifogyhatatlan türelmet az emberi gonoszság elviselésére, lelki békességet, s mindezek által sikerekben gazdag, újabb, termő éveket kívánjak Néked.
Jó lenne mindezeket személyesen is elmondani egy testi‑lelki találkozó keretében egy pohár bor mellett, de erre nincs módom és lehetőségem. Elég sokat gyengélkedtem mostanában, öreg poéta‑szívem is rendetlenkedik néha, így nem is merném vállalni az utazással járó fáradalmakat. De most képzeletben ott állok a falum alatt a Hortobágy szélen, a Magdolna-laposon, ahol oly sok szikifű virágzik tavasszal, s elmélyedve bámulom a lehanyatló Napot, amint búcsúzó sugarait küldi felém. Értem az evangélium üzenetét: ,,Várj rám, én holnap is eljövök!” Én egész életemben ezt tettem: Vártam a Napot! Különböző istenneveket adtam neki, mert mindig napimádó voltam. Tőle tanultam a legnagyobb beavatási titkot: Tat twam asi. S ehhez a felismeréshez a Te hatalmas életműved is hozzásegített, mert a Szépség és az Igazság erkölcsi ötvözetében tárta fel előttem a legnagyobb filozófiai és tudományos összefüggéseket. Mert én valóban elmerültem a Te univerzális elméd által megalkotott világkép‑őserdő roppant rejtelmeiben. Ezért egész életművedet folyamatosan, többször áttanulmányoztam, a fordításokat is, például az Ulyssest csaknem minden második évben, melyet én nem is tartok fordításnak, hanem egyenesen a ,,magyar Ulyssesnek.” De a többi nagy művekkel is így vagyok, nem is szólva az Orpheus sorozatról, mely a magyar irodalom örök büszkesége marad, míg magyarul beszélnek a Duna-tájon. Sziporkázó, gazdagon áradó, teremtő fantáziád olyan friss, megragadó, színes és felejthetetlen képek, történeti események, jelenetek, drámák, párbeszédek, viták, örök ellentmondások zuhatagát szórja az értő olvasóra, hogy ezt nem lehet elfelejteni. A filozófiai mélység és magasság mellől azonban soha sem hiányzik a megértő humor, a megbocsátás belső öröme, a kételkedés mellől a hit bizonyosságát áhító, forrongó lélek örök forradalma és útkeresése: Hátha van valami elfogadható értelme annak, hogy ez a csáléra sikerült világegyetem valamikor mégiscsak emberileg értelmes cél és terv szerint alakult azzá, ami lett, s amit meg lehet ismerni?! Ezért szerettem én mindig azt a szűzi hamvas varázst, mely engemet is rabul ejtett ifjúságom legszebb éveiben, amikor belemerültem egy‑egy újabb könyved, tanulmányod részleteibe. Ezért leszek én igazi, hálás tanítványod, míg csak élek, bár igen gyarló és esendő, de mégis hűséges és avatott olvasód a sírig, sőt, azon is túl egy kapavágással.
Drága Miklós Barátom, nem folytatom a lehetetlent, e hatalmas Opus Magnum további jellemzését, s arra kérlek, nézd el, ha egyben-másban el is ragadott engem ez a hortobágyi Pegazus. Alig várom a könyvnapra megjelenő önéletrajzi kötetedet, a Frivolitások és hitvallások c. művedet, mert tudom, sok meglepetéssel szolgál ez is, mint minden műved.
Addig is tiszta szeretettel köszöntöm a Tieidet, Téged pedig tanítványi hálával és köszöntéssel csókollak, szent csókkal,
és igaz barátsággal: Kordás Ferenc

42. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1988. június 10.

Kedves Miklós Barátom!
Örömmel jelentem, hogy a helyi egyetlen könyvkereskedésben megvettem a Frivolitások és hitvallások c. legújabb művedet. Azonnal hozzá is láttam a tanulmányozásának a pedikűrösnél, míg vártam a soromra. Idehaza aztán elkezdtem jegyzetelni. De nemsokára megjött a Hajdú‑bihari Napló június 9.-i száma, benne Arany Lajos könyvedről lelkendezett kis recenziójával. Ezt az újságcikket ezennel mellékelem. Tedd a többiek közé! Én majd később, ha készen leszek a jegyzeteléssel, részletesen beszámolok észrevételeimről.
Addig is sok szeretettel köszöntöm az alkotói ,,szentháromságot” (Trimúrti), gratulálok a kötethez, melyet egész életműved betetőzésének tartok. Mindhármatoknak további jó egészséget, a munkához sok örömet és megelégedettséget kívánok,
igaz barátsággal: Kordás Ferenc

43. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1988. június 19.

Kedves Tanár Úr,
Nagyon nagy köszönettel vettük levelét Arany Lajos cikkével. Mi most többszörösen nagy rumliban vagyunk (bocsánat, de új a gépem, és nem tudok még rajta tökéletesen írni)  tehát nagy a rumli: pontosan  az illusztris születésnap körül forgatták fel lakásunkat a villanyszerelők, vízvezeték szerelők, burkolók, most várjuk a kőműveseket. Megérkezett Miklós lánya Milánóból a férjével, Dollyka kissé gyengélkedik. Közben persze nagy volt az öröm, mert sok újságcikk jelent meg Miklósról. A francia intézet kiállítást is rendezett régi rajzaiból, ill. naplóillusztrációiból, aminek a megnyitójára nagyon sokan eljöttek, nagy tortával ünnepelték stb. Persze gondolt rá az ember, hogy egyetlen magyar szervnek nem jutott eszébe valami kis estet rendezni Szentkuthy nyolcvanadik születésnapjára, egyedül a francia intézet tette ezt meg. De talán majd ősszel rendeznek valamit. Minden nagyon szép és jó, Miklós, mint egy gyermek, örült a sok cikknek és rádiós megemlékezésnek. A Frivolitások és hitvallások 48 óra alatt elfogyott a boltokból, későn kaptunk észhez, alig vásároltunk példányt, mert igazán nem gondoltuk, hogy ilyen kelendő lesz. Ez is a boldogságok közé tartozik, hogy ilyen gyorsan elfogyott a könyv. Tanár úrnak szerettünk volna küldeni, de hát mivel nincs, nagyon nagy örömünkre szolgált, hogy kapott egy példányt, tehát meg tudta venni.
Mellékelten küldök egy francia kiadványt, amivel a francia intézet üdvözölte Miklóst születésnapján: az első része a Le Monde-ban jelent meg tavaly nyáron; a következő rész a Frivolitások és hitvallásokból lefordított utolsó előtti fejezet; a harmadik és utolsó kis szöveg a Metaforából lefordított rész a rajzolásról, mivel naplóillusztrációit kísérte ez a brosúra. Mellékelek még egy Tiszatájat is, amiben egy nagy blokkot szántak neki. 
Megkérem, legyen szíves megírni a Hajdú-bihari Napló címét, mert Miklós szeretne egy ilyen francia kiadványt küldeni köszönetképpen Arany Lajosnak.
Még egyszer köszönet a levélért, jó egészséget kívánunk, és sokszor üdvözöljük:
Tompa Mária

44. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1988. június 21.

Kedves Miklóskám és Tompa Mária!
Megkaptam a tegnapelőtti levelet, a francia nyelvű portrét és a Tiszatájat. (Kösz!) Mihelyt egy kis időt tudok rá kiszakítani, azonnal elolvasom, és jegyzeteket készítek az anyagból. De most arra gondoltam, hogy a Hajdú‑bihari Napló megküldése igen fontos, vagy csak a címének az elküldése, hogy egy francia kiadványt küldhessetek Arany Lajos címére a Hajdú‑bihari Napló szerkesztőségébe. Íme: Hajdú‑bihari Napló szerkesztősége, 4024 Debrecen, Tótfalusi tér 10. Arany Lajos író.
Mint előző levelemben jeleztem, igen alaposan áttanulmányoztam a Frivolitások és hitvallások c. pompás önéletrajzi vallomásaidat (de még több is ennél), s a második olvasás közben részletes jegyzeteket készítettem egész életművedről mintegy 25-30 oldal terjedelemben. Ennek a fontosabb részét kivonatolom, és megkezdem az anyag legépelését, s ha készen leszek, megküldöm Neked. Arany Lajos cikkét azért küldtem el, mert arra gondoltam, hátha nem tudtok hozzájutni abban a nagyfaluban.
(Marika, az új írógépet sürgősen át kell alakítani, hogy teljes ékezetű magyar szövegeket is lehessen rajta írni, de ezen kívül francia, angol, német, spanyol stb. ékezeteket is fel kell rá tenni, még pedig ,,holt karral” (Tecla morta). Ezt egy jó írógép-műszerész ügyesen meg tudja csinálni, s megéri, hogy legalább tíz nyelven, javítások nélkül lehessen rajta írni. Tecla mortát kell készíteni az utolsó három betűkarra: hosszú , , ˆ, , , ˜ / jobb oldalt. Ezek a karok nem mozognak, csak alájuk kell ütni a betűt. Ez fontos dolog!)

Hát bizony nagy a rumli, ha minden összefut, de most már túl vagytok rajta. Dollykának teljes gyógyulást kívánok, s Mindnyájatoknak további erőt, egészséget, mert ez mindennél fontosabb.

Sok szeretettel és baráti öleléssel: Kordás Ferenc

45. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1988. július 2.

Kedves Miklóskám!
Előző levelemben ígértem, hogy részletesen beszámolok a Frivolitások és hitvallások c. legújabb műved hatásáról. Ehhez kétszer kellett elolvasnom, szokásom szerint ugyanis az általam nagyra tartott, értékes és fontos műveket először úgy olvasom el, hogy közben aláhúzogatom a kiemelésre méltó mondatokat, szavakat, kifejezéseket, aztán ismét előveszem a kötetet, újból elolvasom az egész könyvet, de közben részletes jegyzeteket készítek olvasási élményiemről. Leginkább a magam számára, de sokszor éppen ezekből állítok össze egy kis könyvismertetést, recenziót, vagy a témával kapcsolatban valami tanulmányt a lapok részére. Most is így tettem. Összeírtam vagy 25‑30 oldalnyi jegyzetet, s most válogatok ezekből, de csak szemelgetve, mert a felmerült kérdésekre nem tudok megfelelő válaszokat adni, mert nem érzem magam méltónak, így csak megpróbálom megközelíteni az egyik-másik ,,problémát.”
A Frivolitások és hitvallások anyagát Kabdebó Lóránt vette fel magnószalagra a Petőfi Irodalmi Múzeum részére. Válogatta és szerkesztette Tompa Mária. Felvétel időpontja: 1983. január 6‑a és május 7‑e között 27 alkalommal. Színhely: Szentkuthy Miklós könyvtárszobája. Terjedelme több mint 1500 gépelt oldal. Ezt dolgozta fel és szerkesztette Tompa Mária 1983-1987 között négy év alatt. Magvető Könyvkiadó, Budapest, 1988. 684 oldal. Már az első fejezet elején elmondja Szentkuthy Miklós, hogy 1939 óta vezet rendszeresen naplót, ami ma már ,,több százezer” oldalt tesz ki. ,,Önéletrajzi vallomások” ezek, de nem az ún. memoárírás műfajában, hanem több ennél. ,,[Engem soha életemben nem pszichoanalizáltak. De úgy elvben, távolból nagyon tetszett, mert az] a teljes valóság, vallomások vallomása, az összes hazugságok lehullása, mindennek bevallása politikában, szerelemben, művészetben. Ez a gyógyító hatású önlehámozás borzasztóan imponál nekem, hogy így mondjam: logikailag és művészetileg is, mert az igazság totalitása szinte misztikusan vonzza legapróbb porcikáimat.” (7. oldal)  kezdi Szentkuthy Miklós ezt a felejthetetlen kötetet. De mindjárt meg is kérdi: ,,De hát meg lehet‑e valósítani itt az igazság mögötti valóság és a valóság mögötti igazság feltárását?” (7.)
És most a legteljesebb szerénységgel és a juhász puli tudatos alázatosságával ezennel bevallom, hogy nem érzem magamat méltónak arra, hogy Szentkuthy Miklós vallomásos életművét átfogjam, kritikailag méltassam, és legalább szépirodalmi szempontból némileg érvényes megállapításokat tegyek az Opus Magnum elévülhetetlen értékeivel kapcsolatban. Pedig mint az életmű elég rendszeres olvasója és ismerője, hiszen több mint 50 év óta Szentkuthy Miklós opusa a legtöbbször felhasznált, megtört és megáldott mindennapi kenyerem és kiöntetett borom volt, így nem tartom illetéktelen szószaporításnak, ha időnként fölvázolom legféltettebb gondolataimat, kérdéseimet, gyakran hiábavaló erőfeszítéseimet, Heuréka! felkiáltásaimat, az embergiliszta kiábrándult nyöszörgéseit a Nagy Nihil iszapjában. Az egyszerűség kedvéért pontokban.
1.) 50 év óta foglalkozom a jóga különböző ágaival, tehát a gyakorlati életre vonatkozó, de annál jóval magasabbra irányuló Hátha‑jógával; a cselekedeteink, ténykedéseink következményeit meghatározó Karma‑jógával; az önátadó szeretet‑szolgálatban az Istenséget (Brahmá, Isten, Jahve, Ísvara) személytelen vagy személyes szellemi lényként felfogó Bhakti‑jógával; valamint a végső Igazsággal, az Igaz Tudással (vidjá) foglalkozó Dzsámi‑jógával; s végül a Királyi‑jógával, azaz a Radzsa‑jógával, mely a végső beavatások útját mutatja meg a Felszabadulás, vagyis a Móksa felé. (Zárójelben: a nagy világvallások, de végeredményben minden vallás, ugyanezt az utat tanítják a népek‑fajok‑törzsek‑népcsoportok szellemi létfokozatának megfelelően, innen ered például a politeizmus, az ősidőkben egészen természetesnek tartott sokistenhit bálványimádása, a baálok, helyi, törzsi‑faji istenek pogánynak tartott kultusza, egészen a legmagasabb fokot elért keresztény vallás, a hindu brahmanizmus és hinduizmus ezoterikus, belső, titkos tanításáig stb.)
A jóga-tanítások szerint a létezés egyedüli oka  ha már mindenáron valamilyen elfogadható létesítő okot és kútforrást képzelünk el  a személytelen és meg nem nyilvánuló Brahman. A mi fogalmaink szerinti Isten (Deus, vagy a hindu Ísvara, az Úr, Jahve, Demiurgosz) már a Brahman megnyilvánulása, a létező Elv és Akarat, aki vagy ami a Brahman örökkön nyugvó és változatlan Őslényegéből lép elő. Miért akar Brahman megnyilatkozni? Nem tudjuk, csak sejtjük, mert a megnyilatkozás már bizonyos korlátozást, meghatározottságot, tulajdonságokat tételez fel, ami Brahmannal kapcsolatban elképzelhetetlen. A Brahman szó a mindenség ősokát, az egyetemes Valót fejezi ki; a szanszkritban ez semleges nemű szó a fogalom személytelenségére utalva, inkább az Ez, Az mutató névmással jelölve, hiszen a Brahmanról azt mondja a Védánta: avánmanasz‑agócsaram = szóval, gondolattal el nem érhető. Az általunk állítólag ismert anyagvilágban Brahman sehol, semmiképpen nem válik érzékelhetővé, megfoghatóvá, mert Ő független, abszolút, sőt, ennél is több: fogalmilag elképzelhetetlen Teljesség (Totalitás), nem szorul semmiféle kiegészítésre, hozzáadásra, megnyilatkozásra. Az anyagvilágban eszerint nem Brahman működik, Ő csupán a Forrás, az Alap, amely nélkül semmi sem létezhetne. A Védánta filozófia a végletekig viszi a lehetséges következtetést: csak egyetlenegy, sőt, csak kettősség nélküli (advaita) lehet a Lélek, a mi fogalmaink szerint a Szellem, a végső Valóság, s ez nem lehet más, mint Brahman. A Védánta a következő rövid versben foglalja össze ezt a végső, minden mást felülmúló megismerést:
Egyetlen sorban kifejezem, amit a könyvek
mérhetetlen sokasága mondhat:
Brahman a Valóság, a világ káprázat, s a lélek:
Brahman, nem egyéb.

2.) A Jóga felismerte az elme (értelem = csitta) központi szerepét a szellemi fejlődésben, és a csakrák(erőközpontok) felszabadításával befogta a mindennapi koncentráció, meditáció, kontempláció, azaz az elmeállapotok tudatos irányításába, hogy vele együtt elérje a célt. Vajon mi lehet ez a cél? Semmi más, mint önmagunk gyökeres valójának a megismerése, mert önvalónk mindenképpen azonos a Mindenség mögött rejlő gyökeres valósággal. S ezért, ha megtaláljuk önmagunk igazi valóját, megtaláltunk mindent, amit egyáltalán megtalálhatunk, vagy amit érdemes megtalálni. Mert a mindenképpen gyarló és esendő emberi elme útközben is talál hasznos gyógynövényeket, amelyek írként szolgálnak csontemésztő kérdéseinek hiábavalóságára, vagyis az érthetetlen és emberileg értelmetlen szenvedések kiteregetésére [?], míg a korlátolt, önfejű, ostoba, öntelt kutató, még ha őszintén kutat is az Istenként imádott Ráció végtelen Szaharájában, csak szúrós szamártövist talál, mint a kerge birka. Az ilyen emberek csak hosszú‑hosszú inkarnációk (testet öltések) alatt tanulják meg, hogy a Májá látszatvalósága mögött, az anyagi létformák mögött, rejtezik az Igazi Valóság (vidjá). Ezt most nem fejtegetem tovább, bármily kecsegtető lenne is, mert erre még sort kerítek.

3.) A szülők, rokonok, tanárok jellemzése páratlanul érdekes és tanulságos. Személyes ismerőseinkké válnak, és a maguk gyarlóságában is megszeretjük őket. Persze azért, mert olvasás közben egyre jobban megszeretjük magát az írót is, aki ezzel a világirodalmi jelentőségű vallomásos életrajzzal szórakoztat és tanít bennünket. A halhatatlan életmű egyes köteteit csak így érthetjük meg igazán, a Frivolitások és hitvallások ezerszínű kaleidoszkópjának kavargó látomásaiban.

A szex és a szerelem

 Már kis elemista korában felfigyelt Miklós a földszinten lakó két kislányra, az egyik Rivina, a másik Rosularia volt. Rivina a ,,dekadens vámpír, fekete szirén [...] bosszúálló, szurkáló, harapós, szadista Satanissa. [...] Ő volt a különleges, az izgató, a femme fatale.” (128.)  emlékszik vissza az író gyerekkori élményeire. ,,...nagyon sokat tanultunk egymástól. [...] készítettem Rivinának harisnyát, vagyis a szalaggal lemértem körben a combját a térde fölött, lehetőleg minél följebb [...] 13 éves kora táján titokban megvallotta nekem, hogy egy szatír hintáslegény megerőszakolta...” (128-130.)
 Miklós 13 éves korában olvasta Baudelaire-t: ,,mert töményen láttam benne a bűntudat és kéj keverékét, ami én voltam és vagyok.” (208.)
 ,,Rendkívül erotikus természetű vagyok. [...] Úgyis rengeteget elhallgatok ebben a vallomásban: félig túl őszinte, félig nagyon hazug gyónás. [...] Egyszeri titkolás nem hazugság. De az állandó titkolás egy élettárs vagy barát mellett, az már hazugság.” (323.)
 ,,Tehát elmondtam, milyen szenvedélyes kapcsolat fűzött Picassóhoz egész életemen át, mint ahogy az erotikum is végigkísérte életemet. [...] Az erotikumnak két pólusát tudom képzőművészetben jelezni. Az egyik: Picasso Ovidius‑illusztrációi. A másik: Hans Bellmer rajzai. [...] Prudhon neoklasszikus aktjai jobban hatnak rám, mint bármilyen pornográfia.” (324.)
Kabdebó Lóránt közben megkérdezi: ,,hova sorolod a szeretkezést?” (160.) Miklós válasza: ,,Az mitológiák születése. A szeretkezés isteni dolog vagy ördögi dolog vagy misztikus dolog vagy fatális dolog. Hogy mondjam röviden?  a szexualitás, az metafizikum! Most nem tréfálok, a szerelem, illetve: szeretkezés és a halál, ez a két legnagyobb szenzáció az ember életében. Ezen nem lehet változtatni.” (160.) Kérdés: Mennyi vonatkozik ebből a testi, fizikai emberre, s mennyi a lelki, spirituális emberre? Ha nem lenne szeretkezés, kipusztulna az emberiség. De mivel ezt elég korán megtanulta az emberfia, kellenek a szentek megszentelt példái is!

Irodalom és erotika

,,Könyvek, irodalom és erotika, irodalom és vallás, erotika és vallás  ez mind párhuzamosan gomolyog egész életemben. Jó töményen, kezdeti, bimbózó, zaftos formában a lányok, a könyvek és az Atya Úristen együtt [...] a sötétben szerelmeskedtünk unokatestvéremmel.” (192.) Kérdés: Vajon törvényszerű‑e az a megállapítás, hogy a legnagyobb lángelmék, a világraszóló műveket alkotó egyetemes zsenik alaptermészete mindig ez a mérhetetlen erotikus vonzódás volt, a testi‑lelki orgazmus hajszolása, ezzel szemben a hervatag égi virágokat szippantgató szentek semmi különösebben maradandót nem alkottak, csak áhítottak és extatikusan vágyakoztak a szent szerelem titkos örömei után. Tudjuk, a középkori kolostorokban, monostorokban, zárdákban a szűzi életre fogadalmat tett apácák és felszentelt papok bizony nem vetették meg a test gyarló, de édes örömeit, ha hozzájuthattak, erről az irodalom bőségesen beszámol.
Kérdés: Vajon mennyiben ,,bűn” a szerelem? Hiszen az ókorban, különösen az ún. ,,pogány” népeknél egyáltalán nem számított annak. Természetes testi funkció volt, amelynek megvolt a születése, virágzása, érett kora, majd a törvényszerű lehanyatlása. Vagy másról van szó? A coitus mint a nemzés fajfenntartó módja sokkal mélyebb igazságokat takar, azt az átlagos gondolkodás el sem érheti? A nemzés egyenlő a teremtéssel, bármilyen formában vesszük is, mert a fajfenntartáson belül az egyén megmaradását is szolgálja, ezért olyan mérhetetlenül pazarló a Természet (Prakriti). A legmélyebb meditációban át lehet élni azt a nagy igazságot, hogy a teremtett világot nem Brahman, hanem a belőle kinyilatkozott Brahmá (Deus, Jahve, Ísvara) hozta létre, nem a semmiből, hanem az örökké létező Ákásából. S ehhez a ,,teremtéshez” Akarat kellett, annak a vágya, hogy valami új, eddig nem volt, még nem ismert lét és Lényeg jöjjön létre. Így jött létre a világegyetem, de a létrehozó Deus  Isten = Ísvara = Jehova csak lassan, eonok miriádjai alatt ébredt tudatára önmagának, vagyis annak, hogy mit is alkotott. A világteremtés folyamata tulajdonképpen nem más, mint ennek az isteni Énnek a kibontakozása a Természetben és az emberben.

Női arcképek Szentkuthy Miklós galériájában

Elsorolhatatlanul sok nő szerepel a Frivolitások csarnokában. Említsünk meg közülük néhányat, mert nem tudjuk valamennyit azonosítani az Orpheusban, a regényekben, elbeszélésekben, tanulmányokban, az egész opusban irodalmilag feldolgozott alakjukkal és jellemeikkel.

Fulgentia
Egyik tanítványom édesanyja ,,markánsan démonikus, hisztérikus, misztikus, lapos szemhéjú, szerelemre hajlamos hölgy volt [...] az illegális kommunista párt tagja.” (355.) Férjét paralízissel kezelték az elmegyógyintézetben.

Corremaria
Külön fejezet Szentkuthy Miklós életében. ,,A legszolidabb, legnagypolgáribb nevelésben részesült, a nagyiparosított szüzesség légkörében.” (372.) Családja dúsgazdag. ,,A Gresham‑palotában volt óriási lakásuk, mely összenőtt egy másik óriási appartement-nal. Ebben pedig Corremaria édesanyjának testvére, híres zongoraművésznő és családja élt. Bartók Béla közeli lelki barátnője, rengeteget leveleztek egymással. [...] hatvan‑hetven levelet őrzött Bartók Bélától.” (372.)  Fel van ez dolgozva?
,,Közelebbi kapcsolatom Corremariával 1932‑ben [...] kezdődött. [...] Londonból hazafelé jövet, együtt utaztunk vonaton, luxus‑pullmann‑páholyban, hármasban.” (373.) Corremaria Dollyka jelenlétében ,,szinte felszólított, legyek a szeretője.” (374.) Dollyka nem sejtett semmit. Corremaria volt a Prae bábája. ,,Egész életemben  írja Miklós  legmegértőbb, leghumorosabb, legkritikusabb, legszeretőbb intellektuális társam volt.” (374.) Ő kerítette nagyvonalúan a találkahelyeket. Aztán külön költözött családjától, egy kis ,,töpörödött” szobába, ahol csak egy rozzant ,,vaskályha” volt. Corremaria nem ment férjhez, Svájcban gyógykezeltette magát. ,,Később katolizált. [...] Nem lett imafazék.” (380.) 1977 májusában halt meg. ,,Legnagyobb jellem. Legnagyobb segítő.” (381.) ,,Corremaria vezetett be igazán a zene világába.” (14.)

Betta
1939 telén a Mahábháratát, főleg az erotikus részeket együtt élveztük ,,főszeretőmmel, főszerelmemmel, főbarátommal, Bettával,” (464.) a ,,gazdag zsidó” nővel, aki mindent megadott nekem, mégse tudta elkerülni a ,,deportálást.” (648.)

Dymagd unokahúg
,,35 éven át, 1943-tól 1978-ig, kisebb-nagyobb megszakításokkal velem és feleségemmel együtt élt [...] sok művemben szerepel [...] sok szempontból pillekönnyűségű, felelőtlen jellem volt.” (651) ,,Gyakran jártam le Gántra,” (652.) ahol Dymagd dolgozott mint ,,térképrajzoló.” ,,Dymagdnak volt egy gyönyörű kis lakása, még gyönyörűbb kis kerttel.” (652.) ,,Nagyon szerette a virágokat, bámulatra méltó ügyességgel ápolta őket” (653.) ,,Egész lényét átjárta a gyerekkorban felszívott katolicizmus. [...] nagyon szépen tudott imádkozni [...] Azonkívül nyakig benne volt mindenféle leszbikus játékban.” (654.) Férje ,,lófő székely” volt. Elváltak. ,,Élete vége felé majdnem teljesen megvakult.” (656.)

Végül a leghűségesebb: ,,Dóra-Dolly-Dorothea-Dorottya” (277.)

Miklóshoz a leghűségesebb, a felesége, akit 1928. május 22‑én kísért először haza fasori villájukba. (Két emeletes, fönt és lent 8‑8 szoba.) Már az egyetemen összeismerkedtek, 1931 októberében összeházasodtak. Azonnal európai körutazásra indultak. Miklós segített Dollykának a doktori disszertációjának összeállításában. ,,Dollyéknak volt egy hatalmas sarokházuk a Baross utcában [...] Ennek a bérpalotának első emeletén lakott Odescalchi Virginia hercegnő...” (15.)

4.) Szentkuthy Miklós első, egyetlen gyerek volt a családban. Volt utána egy kislány, aki születése után meghalt. Mit jelent ez?

5). A szülőkhöz való kapcsolat. Jellemzés.
,,Anyikám (milyen kedveskedő, becéző elnevezés!) a főzésnek bizony nem volt nagymestere, és ebben apám még tovább züllesztette. Semmi fűszer, se paprika, se só, minden íztelen, ehetetlen legyen.” (96.) Mert az apa mániákus volt ezen a téren is.
,,Anyám sok furcsa tulajdonsága között a szeméremmánia volt az egyik legerősebb. [...] Ha valaminek a leghalványabb erotikus vonatkozása volt, fizikailag rosszul lett. Például Dollyról csináltattam aktfényképeket, amiket megmutattam anyámnak. Három napig beteg volt. Hányt, hasmenése volt, undorodott, keresztre feszült.” (97.) Kérdés: vajon mi ez a jelenség? Anyika fiatallány korában apáca szeretett volna lenni. Tudat alatt ezt váltotta át ellenszenvvé minden erotikus jelenséggel szemben? Mikor meghalt, kiterítették a földön. ,,Rajtam és Dollyn kívül két szeretőm asszisztált. Ezek a szeretők tudtak egymásról,” (107.) csak Dolly nem. Az anya temetésén olyan keményre fagyott a föld, hogy napokig nem tudtak neki sírt ásni.
 Az apa: alapos jellemrajz. ,,Apám rendszeresen későn járt haza, munka után intézte sötét nőügyeit. [...] Vajszívű, galambszívű, nyúlszívű, könnyező, részvevő, segítő, szerető ember volt, haláláig a légynek se ártott volna, legérzékibb puhány volt. [...] Egy féllábú verébért napokig zokogott, épp hogy misét nem mondatott.” (232.) Ő adott pénzt színházjegyre és kupira. ,,Nekem pedig a színház volt az élet értelme. [...] bár eléggé szegények voltunk akkoriban, úgyhogy mindig a karzaton ültem.” (234.) Moziba ,,apámmal együtt jártunk...” (155.) ,,A művészetet, az irodalmat apám szinte gyűlölte...” (72.) ,,Valami borzalmas lélektani gubanc volt az én édesapám.” (81.)
 ,,Jellemző rám [...] hogy én mennyire gyermekes voltam még felnőttkoromban is: minden szeretőmet fölvittem szüleimhez [...] bemutatni.” (97.) Mi ez? Tudatos kompenzálás, a szülők egyoldalúan frigid házaséletének a megvallása? Miklós azt se tudta, hogy jött a világra.
 A szülők felravatalozása:
,,Mikor Atyika meghalt, én voltam vetkőztetője egy régi takarítónőnkkel. Földön fekvő hófehér holttestét én öltöztettem az Enyedi utcai hálószobában.” (87.)
,,Anyika földön fekvő meztelen holttestének jobb oldalán (anyámat természetesen jómagam, Dolly, Fulgentia, Xylaria, a ,,Karok” takarítónője ünneplő ruhájába felöltöztettük), jobb oldalán Fulgentia állt.” (109.)

6.) Gyermekkori élmények
 ,,Alattunk a földszinten [...] két kislány lakott mamájával, Rivina és Rosularia.” (127.) [...]
 ,,átpártoltam Bogyóhoz.” (130.) Apja katonatiszt volt. ,,Bogyó 1914‑1978-ig, egész életemben ,,virgin queen” maradt, csókolódzni, ölelkezni nem szeretett.” (133.) Nem értette Miklós kielégíthetetlen szexuális őrjöngéseit. Férje igen gazdag orvos volt. Kérdés: Vajon ilyen lenne ,,az égi szerelem”? Hogyan lehetne ezt összekötni a földi szerelemmel? Vagy ez lehetetlen, fából vaskarika?
 Miklós már gyermekkorában nagyon szeretett rajzolni és festeni. Ez a képessége későbbre is megmaradt, sőt, 1988-ban kiállítása nyílt meg a Francia Intézet égisze alatt.
 A karácsonyok mindig a legnagyobb élmények voltak Miklós életében. Ezt igazi katolikus vallási értelemben kell érteni.
 ,,Édesapám [...] engem nem nagyon szívelt, mert csalódást okoztam neki sok szempontból, de ajándékokkal a legpazarabbul ellátott. [...] drága könyveket, a legszebb ruhákat, mindent megvett nekem. (145.)
 ,,Gyerekkoromban ügyetlen, rossz tornász voltam, balek, mafla...” (148.)
 Igen fontos vallomás, amely bevilágít az alkotó művész legbensőbb titkaiba: ,,amikor írok, figyelem az Istent, figyelem a Szentlelket, figyelem a démonokat.” (159.) Hogyan kell ezt érteni?
 A kisgimnazista. 1919. Tanácsköztársaság. Egy agitátor beszélt a tornateremben, ahol a gyónásokat tartották a paptanárok. Jött a gersli evés, a kukoricamálé. Gyermeknyaraltatás a Balatonon: teljes csőd, hideg lötty, sorban állás, csajka. Miklós nem bírja, apja hazaviszi Pestre.

7.) Szentkuthy Miklós származása és rokonsága
 ,,A nemesi adománylevelet ketten kapták meg I. Ferenc császártól: Petrus és Andreas Pfisterer. Petrus, azaz Péter nagy katona, törökverő II. József idejében...” (21.) Pfisterer András a család nagy büszkesége volt: ,,Protomedicus Hungariae” a 19. század elején. Országos főorvos volt. ,,Ezt a hivatalt... 1786-ban kreálták: feladata lett az orvosi stúdium legfelsőbb felügyelete és a közkórházak igazgatása.” (21.) 1806-ban nevezték ki erre a méltóságra. 1827-ben halt meg. Hat gyermeke volt.
 Alsdorf‑Pfisterer Károly, ,,nagyapám féltestvére” ,,huszárkapitánysága és hét halálos kimenetelű párbaja után, 40 éves korában rákapott a színészetre  lett belőle Alsdorf színigazgató. Működése a 60‑as évekre volt tehető, mondjuk 1855 és 1870 között. Óriási vagyona volt, saját maga épített színházakat, a társulatokat is ő fizette.” (27.) Vagyonát a hazai német színházak fenntartására áldozta. Így ment tönkre, eladósodott. ,,Felesége, Szvoboda Angéla operaénekesnő szerződést kapott a rigai cári operaházba. Mindketten ott haltak meg, és ott is vannak eltemetve.” (30.)
 A nagyapa ,,az elegancia megtestesítője,” (36.) vurstliba vitte a kis Miklóst. ,,Rengeteg bolond volt körülöttem. [...] bolondság és zsenialitás össze szokott néha függeni.” (49.) Kifejteni: minden zseniben nagy adag bolondság is van a nyárspolgári szemlélet szerint. ,,Kaptam Ópapától egy kis magyar Ezeregyéjszaka meséit. [...] Az Ezeregyéjszaka meséi végigkísérték életemet.” (36-37.) A nagyapa elvitte a kis Miklóst az Apolló kabaréba, akit megragadott a színházi öltöző varázsa. ,,Ez volt első találkozásom a színházzal!” (37.) Magával vitte vásárolgatni. ,,Nekem kezet kellett csókolni a kiszolgálólányoknak is...” (37.)
 Coronilla tanti: Miklós apjának édestestvére. ,,Férje, Orion, méltóságos úr, a kereskedelmi minisztériumban főtanácsos...” (50.) Nagy vadászlakomákat tartottak. ,,Coronilla, a kurta hajviseletű futurista: a műveletlenség, a tájékozatlanság, az elvakultság totalitása volt.” (52.) Még azt sem tudta megjegyezni, Miklós mit tanul az egyetemen.
Javaslatom: össze kellene állítani Szentkuthy Miklós családfáját, megrajzoltatni, s a lakásban, lehetőleg a könyvtárszobában elhelyezni a falon. Ezt a munkát szíves‑örömest elvégezné Dr. K. Kovács László kandidátus, egyetemi docens, Ortutay jobb keze, nekem kedves jó barátom. Lehetne rám hivatkozni. [...]

8.) Elkészíteni Szentkuthy Miklós horoszkópját! (Ikrek, 1908. VI. 2.)

9.) Lajstromozni Szentkuthy Miklós könyvtárát!

10.) Szentkuthy Miklós és a freudizmus. (Doktori disszertáció.)

11.) Szentkuthy Miklós fiatal korában ,,ontotta” a verseket: ezekből lehetne összeállítani egy kötetnyit.

12.) Szentkuthy Miklós irodalmi‑kritikai véleményei a műveiben előforduló írókról, művészekről.

13.) Imádság és blaszfémia Szentkuthy Miklós életében és műveiben.

14.) Gyónás és penitencia. Gyónás után újra lehet kezdeni a bűnös életet, a kicsapongó életet? Mennyiben jelent az igazi gyónás szellemi‑erkölcsi megigazulást, megtisztulást? Katolikus vallású asszonyok sokkal könnyebben félrelépnek a gyónás után, mint például a protestánsok, magukkal hordozzák terhüket, de nem merik bevallani, csak legbizalmasabb barátnőjüknek, aki legalább ,,megérti” őket. Innen van a sok nő, még a termékeny virágzás korszakában, akiket ,,senki sem ért meg”, sem a megunt és megöregedett férjuram, sem a fiatalabb partner után epekedő szerető, sem a minden titkot ismerő gyóntató pap.

15.) Szentkuthy Miklós ontológiai kérdései. Össze kellene állítani egy 6‑8 oldalas kérdéssorozatot, amelyek Szentkuthy opusában fölmerülnek. Ilyenek lennének például:
a.) Vajon fel lehet-e fogni józan ésszel, az emberi elme legmagasabb racionális képességével, hogy alapjában véve megismerhetetlen, megnyilvánulhatatlan Ősok=Brahman egyszer csak olyan impulzust érez (?), amely a teremtő Akarathoz hasonlítható, vagyis hogy kilép önmagából, hogy megismerje saját Lényegét, s ehhez létrehozza önmagából Brahmát, az első szellemi megnyilatkozást, akit mi általában Deusnak, Ísvarának, Jahvénak stb. szoktunk nevezni, de leginkább emberiesített formában képzeljük el, s ezen a fokozaton csak a Beavatottak, az Isteni Inkarnációk, a jóga magas iskolájának tanulói, a maharisik, adeptusok, hierofántok tanítványai léphetnek túl, mert ők tudják, hogy az Isten nem Ember, nem Lény, hanem TAT, vagyis az, amaz mutató névmással jelzett ősvalóság, végső realitás.
b.) Szabad-e elképzelnünk és belenyugodnunk abba, hogy a létrejött, kialakult, kifejlődött anyagi világegyetem csak úgy önmagából, minden belső értelem, értelmesség és céltudat nélkül jött volna létre, hogy csak komédia lenne az egész teremtés? Milyen istenség lenne az, aki szórakozást talál magának egy ilyen oktalan, szörnyű, kétségbeejtő, kaotikus világban? Milyen válaszokat adnak erre a különböző nagy vallásos rendszerek és filozófiák? Vagy meg kell elégednünk azzal, amit a Védánta évezredek alatt megnyugtatóan kidolgozott? Hogyan lehetne ezt összeegyeztetni a mai tudományos világnézettel, az egyre jobban felbomló materializmus idétlen szalmacséplésével?

16.) Szentkuthy Miklós olvasmányai a Frivolitások és hitvallások alapján.

17.) Szentkuthy barátai. (Halász Gábor, Szerb Antal, Németh László, Hamvas Béla, Krecsényi Dezső stb.)

18.) Szentkuthy Miklós egyetemi tanárai. (Horváth János nagyon szerette.)

19.) Szentkuthy és a zene. Mozart ,,az én eszményem, tragédiám, vallásom, imádságom, szenvedélyem, humorom és játékosságom. [...] Mozarttal nem tudok betelni.” (560‑561.)

20.) Szentkuthy Miklós vallásos élete. ,,Én örökké imádkozom. [...] Hármat kell összeegyeztetnem magamban: a katolikus ortodoxiát, a végtelen sok erotikát és a hétfejű sárkányként rám törő kételkedést...” (564.) Miért van szenvedés a világon?

21.) Szentkuthy fordításai. Jegyzékbe foglalni!

22.) A végső kérdések izgatnak éjjel‑nappal. Összeírni!

Kedves Miklóskám!
Egyelőre befejezem pontokba szedett jegyzeteim felvonultatását, mert jóból is megárt a sok. Tudom, nem érted félre az én laikus és naiv filozófiai és erkölcsi kérdéseim sorjázását, mert megérzed benne a szívemben égő szeretet lángolását, mert hisz én is mindig azt szerettem volna, ami Neked oly fényességesen sikerült: egészben látni mindent, egy olyan óriási szintézist megalkotni, ami ma még lehetetlen: vagyis összeegyeztetni azokat az alapelveket, amelyek a földi‑fizikai létet és a felső, szellemi világot rendszerbe foglalják. A Valóság, a Realitás csak Egy lehet, a hívő lélek vallásos nyelvén megfogalmazva: csak Egy Isten lehet, s ha nem is Mohamed az egyetlen Prófétája, hanem az Isteni Inkarnáció (Avatárok) szerint korszakonként más és más, mégis megvan az a végső szintézis, mert minden nagy vallásrendszer és filozófiai‑társadalomtudományi spekuláció erre törekedett ősidők óta. Az én hátralévő éveim már nem lesznek elegendők arra, hogy az eddigi elmélkedéseim eredményeit összefoglaljam, de míg élek, erre törekszem. S mind ez ideig nekem ehhez Szentkuthy Miklós hatalmas életműve szolgáltatta a legtöbb adatot, példát és ösztönzést, amiért én áldom a Te nevedet.

Ezzel a hittel és bizakodással köszöntelek most is, és azt kívánom, hogy a Mennyei Atya adjon Neked további jó erőt és egészséget a további munkához! Kérlek, hogy a Dollyka egészségi állapotáról pár sorban értesítsetek, mert aggódom érte. Közeli felgyógyulást kívánok neki. Tompa Marika írja meg az elgondolásait a pontokról.
Soraitokat várva, igaz barátsággal ölellek kedves 
Mindnyájatokat: Kordás Ferenc

46. Szentkuthy Miklósné Kordás Ferencnek
Budapest, 1988. október 16.

Kedves jó Kordás Ferenc, kedves jó Ferikénk!
Csak most köszönöm meg az őszintén jóleső sorokat, melyek igaz megdöbbenést tükröznek. Azóta Mari állandó munkában van az irodalmi ügyek intézése miatt.  Talán olvastad a Magyar Nemzet október 6-i számában Miklós 1938-as iskolai (Barcsay u.) beszédét, ha nem, úgy szívesen küldök egy példányt, lexeroxoztatnám.
Nagyon remélem, hogy a múltkorinál jobb az egészség, és a névnap is kedves köszöntésekkel telt!
Szeretettel köszöntjük mi is!
Hálásan a hűségért Szentkuthyné Dolly és MARI.

47. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnénak
Hajdúböszörmény, 1988. október 19.

Drága Dollyka!
Megkaptam tegnapi aranyos, őszinte, öregesen kedves, rövid leveledet, válaszul az én mélységes és gyötrődő bánatomra Miklós váratlan és megdöbbentő elhalálozása miatt. Hogy ki volt nekem Szentkuthy Miklós  és marad örökké, míg élek , azt nem tudnám Neked egy rövid levélben megírni, mert a fájdalom még elevenen hasogatja szívemet, de néhány gondolatot papírra vetek, talán egy kicsit vigasztalásul is.
Sokszor írtam már Miklósról, például a következőkben:
 Beszélgetés Szentkuthy Miklóssal. 
 Assisi Szent Ferenc megtérése. (Vallásfilozófiai eszmecsere.)
 Frivolitások és hitvallások Szentkuthy Miklós életművében. (Levél és összefoglalás, 1988. július 2.)
Szentkuthy Miklós magyar és világirodalmi jelentőségét több levelemben kihangsúlyoztam, így ezt ismeritek. Az utóbbi 30 esztendőben szinte minden művét, tanulmányát, cikkét stb. elolvastam (többször is), s nem egy‑két könyvét ismertettem a Hajdú‑bihari Naplóban.
Jóformán alig találkoztunk személyesen, egyszer‑kétszer az Írószövetségben, például amikor francia vendégeink érkeztek, s Ő Vas István mellett ült, de nem volt időnk a beszélgetésre. Én már az első percben felismertem, hogy Ő egészen más alkotótípus, mint a többiek. Miklós olyan testi‑lelki‑szellemi berendezésű író, költő, zenész, kritikus, univerzális filozófus, szintetikus és analitikus alkotó volt egyszerre, akitől szinte elhúzódott, félrevonult a legnagyobb tehetség is: igen, valljuk be, mi csak szorgalmas irodalmi (művészeti, zenei stb.) munkások vagyunk az Úr szőlőskertjében, de az igazi Mester, a zseniális Adeptus, Szentkuthy Miklós közöttünk.
Irodalmunk elég gazdag messze kimagasló alkotókban, de az igazi nagyok, a lángelmék mindig kevesen voltak. Elhagyom a részletezést, csak olyanokra gondolok, mint Petőfi, Arany, Szabó Lőrinc, József Attila, Illyés, Ady stb. Juhász Ferenc értékelésében külön véleményt jelentettem be, amikor utóbbi verseit már élvezhetetleneknek tartottam zsúfoltságuk és kozmobiológiai szétszórtságuk miatt. A tehetségek lehetnek mérhetetlenül szorgalmasak, kukacos adathalmozók, garasos kuporgatók, emberileg kedvesek, rokonszenvesek, barátságosak, de életművük hamarosan megporosodik, elszürkül, jelentéktelenné válik, míg a lánglelkű, valóban zseniális újítók mindig maradandó művekkel törnek be Dévénynél az ,,Új időknek új dalaival?” Ezeket nem érti a közönség, mely mindig átlagképességű olvasókból áll, de még a ,,hálátlan” utókor sem, míg el nem jön az idejük. Szentkuthy Miklós igazi kora nem is a XX. század, hanem a XXI. és a következők, míg magyarul dalolnak Hunniában, Mohácsok nélkül. De az ilyen rendkívüli szellemekkel a mindennapi civil életben bizony elég sok a baj, a félreértés, a megsértődés, ezért csak emberfeletti türelemmel lehet őket elviselni, mert minden ténykedésükben felsőbbséges, szuverén hatalom birtokosai. Még az önzésükkel is a közügyet, népük, hazájuk, de legalább az emberiség mindenirányú kibontakozását akarják szolgálni. Ezért nehéz őket ,,megérteni”, mert nekik nem erre van szükségük, hanem arra, amit Ady így fejezett ki: Szeretném, hogyha szeretnének.
Dollykám, Te ezt százszor jobban tudod, mint én, hiszen Miklós nem tartozott a pehelysúlyú öklözők közé, s volna mit elmesélned, ha mindenről be akarnál számolni. De mégis azt mondhatod: Megérte, kész van a hatalmas Opus Magnum! S ebben nekem elévülhetetlen érdemeim vannak, akár számon tartja az irodalomtörténet, akár elsiklik mellette. De hogy milyen emelkedett nagylélek vagy Te, Dollykám, azt az is mutatja, hogy legfeljebb csak annyit mondanál, ha erre sor kerülne még földi életünkben: Ferikém, mindenben igazad volt, még abban is, amit nem akartál nekem elmondani!
A Magyar Nemzetben közölt nyilatkozatot várom, mert nekem sok minden megvan a könyvtáramban, legfeljebb csak a Prae hiányzik, mert itt nem lehet beszerezni. Előre is köszönöm. Sajnos, az egészségi állapotomról nem sok jót mondhatok. Reumás derékfájásom odáig fajult, hogy már járni is alig tudok, legfeljebb botra támaszkodva. Máskülönben meglennék, jó az étvágyam, bár húsos‑zsíros ételeket alig eszem, pár falatot, de reggel jógázom, meztelenül tornázom, és légzési gyakorlatokat szoktam végezni.
És most rátérek Tompa Marika felbecsülhetetlen értékű közreműködésére a Szentkuthy életmű megteremtésében és adminisztrálásában. Adjon neki az Ég továbbra is kifogyhatatlan fizikai és lelki erőt, hogy áldásos működését folytatni tudja az egyre nehezedő külső körülmények között is!
Drága jó Dollyka, áldjon meg Mindkettőtöket a Mennyei Atya, hogy a Szentkuthy hagyatékot őrizni tudjátok, mindnyájunk örömére és a magyar irodalom javára! Ámen! Úgy legyen!

Igaz testvéri szeretettel ölellek szívemre Mindkettőtöket, Kabdebó Lórántnak pedig baráti üdvözletem küldöm: 
Kordás Ferenc

48. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnénak
Hajdúböszörmény, 1988. december [?] Távirat.

Kedves Dollyka,
a közelgő ünnepek előtt sok szeretettel küldöm jókívánságaimat. Kegyelemben áldott karácsonyt, és erőben, egészségben eltöltött, boldog újesztendőt kívánok Mindnyájatoknak.
Barátsággal: Kordás Ferenc

49. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1989. január 19.

Kedves Feri!
Nagyon köszönjük meleg sorait, mi is  a lehetőségekhez képest  boldog Újesztendőt kívánunk. Sajnos nem tudtam korábban jelentkezni, mert Dollyka decemberben 3 hétig klinikán volt, az elmúlt 2 hétben pedig egy elég súlyos, lázas influenzán esett át. (Ugyan én is, de én valamivel könnyebben kilábaltam belőle.) Várjuk kedves híradását, hogy van, hogy vészeli át a telet?
Sok-sok üdvözlettel: Tompa Mária

Ui.: Én sokat dolgozom, pillanatnyilag Miklós egyik kiadatlan regényén, az 1945 tavaszán írt ,,Ciceró”-n. Ezt rendezem sajtó alá.

50. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1989. január 23.

Kedves Mária!
Megkaptam január 19-én keltezett lendületes, aranyos, nagyon várt leveledet, s azonnal válaszolok is rá. Az éjszaka ugyan elég rosszul aludtam, mert időnként elővesz valami érthetetlen vagy nagyon is érthető nyugtalanság és idegérzékenység, ami csak nehezen nyugszik le bennem. De most ebéd után egy kicsit lepihentem, s olyan jól elszenderedtem, hogy még a nyálam is elcsordult, mint a Toldi szája végén.
Megvallom, nagyon vártam már a híradást a Szentkuthy családról, de most már tudom, hogy a nagy hallgatásnak elsősorban a betegségetek volt az oka. Remélem, most már Dollyka is jól van, s odahaza fogadhatja az én jó kívánságaimat.
Drága Dollyka, sokat aggódtam érted, mert féltettelek. Tanácsaim: kevés hús vagy zsíros étel, annál inkább gyümölcs (legalább napi 1-2 alma, benne van az Alma Mundi!). Zöldségféle, főzelék, tejtermék, barna kenyér, se kávé, se más ital, legfeljebb egy korty jó bor, sok mozgás a szabadban, legalább az udvaron, mélylélegzés!
Marika, édes, azt kérdezed, hogyan tudom elviselni a telet? Hát elég nehezen, már egy szanszkrit mantrát is írtam róla:
Ki kell bírni a rossz telet,
közeleg a szép kikelet…
Ezt pránájáma formájában szoktam kifújni és beszívni, csak az elmeszesedett, reumás derekamra nem hat az önszuggesztiós gyakorlat, annak három érintetlen szűzleány dögönyözése kellene meztelen popsikájukkal, legalábbis az öreg, reuma főorvos szakvéleménye szerint. De hát az egész Bocskai Gimnáziumban nem találok belőlük hármat!
Pedig hogy kellene nekem még két-három egészségben eltöltött jó év, hogy kézirataimat elrendezhetném idejében. A Média Kiadó főszerkesztője készítgeti kézirataimat kiadásra, de hát nehezen megy, mint az ágyba kakálás. Jelenleg reggeltől estig lektorálási munkálatokkal vagyok elfoglalva. Ilyenek: A keleti okkult beavatásokról; Ezoterikus kereszténység; (emiatt kerülök majd a Szent Inkvizíció máglyájára); Hinduizmus titkos tanításai (ezért rúgnak majd ki a Debreceni Református Kollégium Oratóriumából, s fogadnak a Vatikáni Szent Kollégium eretnek szentjei közé!). Ezek iránt ma elég nyitott az érdeklődés, csak az kellene, hogy a kiadó ráharapjon a jó businessre.
Marika, kedves, ne zavarjon benneteket, hogy még nem tudjátok elfogadni az én önkéntes, szíves, barátkozó tegeződésemet, majd eljön ennek is az ideje, ha egyszer meglátogatlak a pesti Szentkuthy birodalomban. Mária, tudom, hogy sokat dolgozol, de mindig arra gondolj, kinek szolgálsz. A magyar irodalom egyik legragyogóbb lángelméjének és tündöklő csillagának: Szentkuthy Miklósnak.
Felhívom a figyelmeteket arra, hogy a Kortárs januári számában nagyobb tanulmány jelent meg Miklósról, de én még nem tudtam hozzájutni, mert itt semmit sem lehet megkapni.
Dollykának további megerősödést és teljes felgyógyulást, neked pedig további jó munkakedvet és egészséget kívánva, igaz baráti szeretettel köszöntelek mindkettőtöket,
a régi barátsággal: Kordás Ferenc

PS: Küldjetek egy jó fényképet magatokról. A Miklós fényképét berámáztattam, és a dolgozószobámban helyeztem el tiszteletem jeléül. K. F.

51. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1989. március 16.

Kedves Feri!
Megint eltelt egy kis idő, mire tudok írni. Mintha olyan sok időnk lenne, hogy hónapokig csak úgy elegánsan, hanyag eleganciával hallgassak. Pedig nem így van, állandóan gondoltam Ferire, kedves levelére, meleg, szeretetteljes hangjára, ahogyan Miklósról ír.
	Nagyon sok probléma van körülöttünk, ezt nem panaszként írom, csupán azért, mert olyan régen nem válaszoltam levelére. Közben már nem közeleg a szép kikelet, hanem itt is van! Pedig számomra teljes sebességgel száguldottunk végig a télen. Az idő egyre eszeveszettebbül rohan velem, alig tudom követni magam, alig tudok megkapaszkodni magamban. Szóval, nehézségeink vannak, nem is kicsinyek. Közben Dollyka megint kórházban volt három hétig. Ma engedték haza. Aránylag jól rendbe hozták. Csak elég gyenge. Viszont jó étvágya van, ez némileg megnyugtat.
	Nagyon szép munkáink vannak Miklós életművének sajtó alá rendezésével. Július végén jelenik meg második kiadásban a Saturnus fia. Májusban utazom Párizsba, hogy a francia kiadóval tárgyaljak. Egy fényképalbumon dolgozunk, természetesen Miklósról. Közben folyik a hagyatéki eljárás, ami nagyon sok nehézséget jelent számunkra.

	Remélem, Feri jól van, tavasszal a reumája is jobban lesz, és egyszer személyesen is találkozhatunk. Most 19-én az Uzsoki utcai Kassák klubban lesz egy videó vetítés Miklósról. Nagyon jól esett Dollykának is, és nekem is, hogy Miklós képét berámáztatta. Nagyon nagy öröm, hogy egy ilyen mély, jó barátot tudhatunk közelünkben az Ön személyében.
Sok-sok szeretettel üdvözlöm: [Tompa] Mária

52. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1989. március 23.

Kedves Mária!
Megkaptam gyöngybetűs, aranyos leveledet, s igyekszem rá idejében válaszolni, hogy még a húsvéti jókívánságaim is beleférjenek. Adjon Kedves Mindnyájatoknak a Mennyei Atya igazi, tavaszias megújulást, friss, jó egészséget, újjászületést, mert a Húsvét ezt is jelenti. Azt írod: ,,Mintha olyan sok időnk lenne…” Valóban, szinte hihetetlen, mennyire rohannak a napok, a hetek és az évek, s közben mi magunk is megöregszünk. A napokban voltam a feleségemmel együtt a szülőfalum, Balmazújváros várossá szentelési ünnepségén, ahol magam is szerepeltem a Veres Péter Művelődési Központ színháztermében a mellékelt nagyobb költeményem utolsó versszakával. Olyan elsöprő, viharos tapsorkán zúgott fel az előadás után, hogy majd leszedtek a színpadról. Ekkor körülvettek, öleltek a régi ismerősök, iskolai sorstársak, utcabeliek, akiket én mindjüket tegeztem, szokásom szerint, de szinte elámultam, amikor felismertem, hogy ennyire megöregedtek, én meg még elég fiatalnak érzem magam. Persze, nem igen tudnám bizonyítani, csak szóval, ez meg nem elég az üdvösséghez.
	Örülök annak, hogy már régen észrevettétek, hogy én nem a szokásos hangon viszonyulok Hozzátok és Miklóshoz, hanem sokkal mélységesebben, eredetibb módon, ahogyan ezt tőlem mindenki elvárja. Azt írod például: ,,alig tudok megkapaszkodni magamban.” Ez nekem elegendő lenne arra, hogy tanácsokkal lássalak el, mint édes jó testvérkémet vagy húgomat: hogyan lehet az ember úrrá önmagán, a körülményein, a helyzetén, a munkáján, az embertársain. Persze, ehhez némi vegetári János-féle életmód, jógagyakorlat is kellene, mert később már ez sem használ. Tudom én azt, hogy nehézségeitek vannak, amikről nem is szokásos levélben írni, de ha sort keríthetnénk egy pesti útra, személyesen sok mindent megtárgyalhatnánk. Arra vigyázzatok, hogy a szerzői jogdíjjal be ne csapjanak benneteket, mert a kiadók inkább hajlamosak a bevételre, mint a kiadásra, mert a pénz az istenük. Bizonyára fogadtatok már egy jogászembert, aki ismeri a dürgést ezen az ingoványos területen, s védi a Miklós és a Dollyka érdekeit.
	Drága Dollyka, engedd meg, hogy köszöntselek abból az alkalomból, hogy hazakerültél a kórházból, s ma már sokkal jobban érzed magad. További erőt, friss tavaszi pránaáramlásokat szeretnék küldeni, hogy erőre kapj újra, s be tudd fejezni a Miklós utáni jogdíjak, szerződések stb. ügyét. Sajtó alá kell rendezni Miklós kéziratban maradt műveit, s vigyázni a kincstárra, a kiadókra, akik azt gondolják, hogy az író csak nekik dolgozik. Ha a Saturnus fia c. kötet megjelenik, küldjetek belőle egy példányt, valamint a Dogmák és Démonok c. kötetből, mert itt semmit sem lehet beszerezni.
Marival szívesen mennék Párizsba, még a zsebében is. De ez az álmom már nem válhat valóra. Megelégszem az udvari sétálgatásokkal, s a kézirataim naponkénti gépelésével. Közben nyavalygom a derekammal, de már csak az akupunktúra segítene rajta, de itt ehhez sem lehet hozzájutni. Meg nagyon is drága, én örülök a szűkös joghurt-, tejtermék vacsoráknak is. A Kassák Klubban szerettem volna ott lenni a vetítésen, de nem volt éjszakai szállásom, így ez is elmaradt. Miklós itt él a szívemben, pedig csak keveset találkoztunk, mert ő nem igen járt el hazulról, inkább dolgozott és meditálgatott.
Ha tudjátok, Ti is hagyjátok el a magázást: nem illik ez már a mi barátságunkhoz. Fütyüljetek a kispolgári csökevényekre, s örüljünk egymásnak, míg tudunk. Nekünk se sok időnk van már hátra. Aztán jön a nagy pihenés, de nem sokáig, mert az élet folytatódik új inkarnációkban, szinte végtelenül. Miklós sem halt meg, sőt, nemsokára újraszületik, mert a Húsvétnak is ez az igazi értelme. Én ezt már régen tudom. Sokat írtam róla.
Tegnap, amikor elmentem a Lenin-szobor mellett, a kioldódott cipőmadzagomat szerettem volna megkötni, de elszédültem és elestem. Egy idegen ember segített fel. Azt hittem, elvesztettem a hallókészülékemet, de itthon megtaláltam. Micsoda öröm!
Nagyon szeret engem az én Istenem, aki nékem Mindenben Mindenem. Kívánom, hogy Ti is így örüljetek az életnek!
Sok szeretettel csókollak Mindkettőtöket: K[ordás] F[erenc]

53. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1989. szeptember (?). Gyászjelentés.

Mély fájdalommal tudatjuk, hogy Szentkuthy-Pfisterer Miklósné, szül. Eppinger Dóra dr., 1989. év szeptember hó 14. napján, életének 84. évében elhunyt. Felejthetetlen halottunk földi maradványait folyó évi szeptember hó 29. napján, 13.30 órakor a Farkasréti temető ravatalozójából a római katolikus vallás szertartása szerint helyeztetjük örök nyugalomra. Gyászmisét folyó év szept. hó 29. napján 18 órakor Szentkereszt templom (Üllői út –Ecseri út sarok) tartjuk.
Drága emléke szívünkben él!

54. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1989. szeptember 25.

Kedves Mária!
Mélységes megdöbbenéssel vettem Tőled a hírt, hogy életének 84. évében elhunyt Szentkuthy Miklósnak a felesége, a mi drága Dollykánk. Engedd meg, hogy a gyászeset alkalmából Neked fejezzem ki az egész családnak küldött részvétemet. Mégse táviratot küldök, mert abban csak a szokásos, elcsépelt, üresen kongó frázisokat lehet elmondani, hanem ezt a lelki episztolát, amely most költői szívemből kiszakad. Veletek sírok.
	Bár évtizedek óta hiszem és vallom, vallásos értelemben is, hogy ,,nincs halál, csak örökélet”, mégis fájdalommal tölt el az a tudat, hogy azoktól is el kell válnunk, akiket e nyomorult és gyarló földi vándorlás során a legjobban szerettünk. De ez az élet rendje és törvénye, hiszen a halál csiráját magunkban hordozzuk születésünk óta.
	Hogy ki volt nekem Szentkuthy Miklós, és ki volt Dollyka, azt itt most nem akarom ecsetelni, mert Miklós volt az elmúlt 40-50 évben az örök írói és baráti eszményképem, akinek a megnagyított fényképe itt van a dolgozószobám falán, Dollyka pedig, akit személyesen nem is ismertem, olyan volt nekem, mintha csak az édes nővérem lett volna, az idősebb lelki testvér, aki együtt örült velem, ha az isteni kegyelem néha rám ragyogott, s velem sírt, ha sötét felhők takarták el előlem az éltető napot.
	Kedves Mária, elképzelem igazi gyászodat, mérhetetlen szomorúságodat, a temetéssel, a gyászmisével, a hagyatékkal, a lakással, az örökséggel, a felbecsülhetetlen értékű könyvtárral, az írói jogdíjakkal, az újabb publikálásokkal járó gondjaidat, de hiszem azt, hogy vannak melletted néhányan, akik segítenek a sok munkában és törődésben. Mivel gyenge egészségi állapotom miatt nem mehetek fel a temetésre, ezért engedd meg, hogy felvessek néhány gondolatot.
1.) Gondolom, régebbi idők óta van a családnak megbízott jogtanácsosa, aki a hivatalos jogi ügyleteket lebonyolítja, és mindenben a segítségedre van.
2.) Rendezni kell szerény és illetéktelen véleményem szerint: a ház/lakás, a könyvtár, a szerzői jogdíjak tulajdonjogát. Talán a legjobb lenne, ha a Kultuszminisztérium és az Írószövetség alakítana egy Szentkuthy Hagyatéki Bizottságot, amely mindent a legokosabban és legbölcsebben rendezne el. Az állam vegye meg az egész hagyatékot, komoly értékben, adja át az összeget a Magyar Tudományos Akadémiának; ebből fizessék ki a részesedést esetleg igénylő, jogos örökösöket, rokonságot, de erről a család jogilag le is mondhat.
3.) A házat nyilvánítsák Emlékháznak, zárt jellegű múzeumnak, kutató intézetnek, ahol az érdeklődő irodalmárok, tudósok tanulmányozhatnák Szentkuthy Miklós hatalmas életművét.
4.) Alakuljon Szentkuthy-Pfisterer Miklós Alapítvány, amely évente az alaptőke kamataiból jutalmazzon 5-6 kutatót bizonyos összeggel az elvégzett munka szerint. Az Alapítvány tiszteletbeli örökös elnöke legyen Tompa Mária, akinek rendkívüli érdemei vannak az életmű létrejöttében és publikálásában; kurátora Kabdebó Lóránt, jegyzője a kultuszminiszter által kinevezett irodalomtörténész. Az iroda legyen az Emlékházban (Szilágyi Erzsébet fasor 28.), de csak engedéllyel lehessen oda bemenni.
	És most néhány magánkérdés:
	a.) Sikerült-e Párizsban valamit lerögzíteni Szentkuthy Miklós valamelyik művének francia nyelvű megjelentetése ügyében?
b.) Nem lehetne-e lépéseket kezdeni az angol nyelvű kiadás érdekében, esetleg amerikai kiadóval tárgyalni? Ehhez a legkiválóbb angolra fordítókat kellene munkába állítani.
c.) Mikorra várható a Dogmák és Démonok c. kötet megjelenése? Ha tudsz, küldj belőle egy példányt, mert itt nem lehet beszerezni.
	Végül, de nem utolsó sorban, fogadd meg szigorú baráti tanácsomat: vigyázz az egészségedre, pihenj többet, táplálkozz korszerűen, sok gyümölccsel, főzelékkel, tejtermékkel kezelve a félig vegetáriánus étkezést, mindennap sétálj s végezz jógalégzési gyakorlatokat, nehogy az összetorlódott napi munka idő előtt felőrölje érzékeny idegzetedet! Ezzel tartozol Miklósnak, felejthetetlen Dollykánknak, és végső soron: a magyar irodalomnak.
	Sok szeretettel gondolok Rád, s kívánom, hogy soraim megértésre találjanak megszomorodott szívedben.
	Igaz barátsággal köszöntelek: Kordás Ferenc

55. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1989. október 3. Levelezőlap.

Kedves Ferenc!
Nagyon köszönöm részletes levelét, nagyon vigasztaló volt. Miklós végrendeletileg meghagyta, hogy a könyvtár itt, ebben a lakásban maradjon együtt, és ha lehet, legyen belőle konzultáló hely. Az örökséggel valóban vannak problémák, engem is megviselt Dolly halála, rettenetesen szétszórt vagyok, ezért nem tudok bővebben írni most. Viszont nagyon sok kéziratot kérnek tőlem, ami bizonyos mértékig leköti figyelmemet. Ügyvédünk jó, megbízhatóan intézi a hagyatéki ügyeket. Az Alapítvány, meg az emlékház-ügy nem olyan egyszerű. A francia kiadás jövőre kezdődik. A Magvetőnél az életműsorozat idén nyáron indult. Megvan a Saturnus fia?
Sokszor üdvözlöm: T[ompa] Mária
56. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1989. október 11.

Kedves Mária!
Megkaptam levelezőlapodat, s illendőnek tartom, hogy megköszönjem értesítéseidet. Látom, hogy a Dollyka elhalálozása alkalmából küldött nagy levelem szokatlan jellegét úgy értelmezted, ahogyan kell, vagyis nem üres, szokványos, kispolgári vigasztalásra van szükség ilyenkor, hanem konkrét jó tanácsokra, és odaállásra az ügy mellé. Az emberi vigasztalás az én meggyötört szívemben is megvan, mert nekem Szentkuthy Miklós örök emberi és írói példaképem volt, és marad, így halála alkalmából is mindent az ő irodalmi hagyatéka szellemi értelmében fogtam fel, most meg, hogy Dollyka is itt hagyott bennünket, még inkább ott állok melletted, hogy szívvel-lélekkel segítselek, amiben csak tudok.
	Gondolom, Miklós a végrendeletében mindent pontosan megfogalmazott és meghagyott, hogy mi legyen a lakással, a könyvtárral, az egész hagyatékkal. De nem árt, ha elgondolkozol egy kicsit az én egyszerű, szerény tanácsaimon is.
	a) Nem tudom, milyen igényesek a rokonok, családtagok, akik most bizonyára szeretnék kikaparni a tűzből a potya sültgesztenyét, mert jog szerint megilleti őket. Ezt a család ügyvédje majd elintézi.
	b) Az egész hagyatékot vegye át az állam, és fizesse ki az örökösök pénzsóvár követelését, ha már nem hajlandók lemondani a saját jogukról.
	c) A könyvtár, valamint a ház, és a lakás minden berendezése szolgálja a komoly Szentkuthy kutatást, amelyet a minden harmadik évben kiosztott Szentkuthy Alapítvány nyertesei számára lehetővé kell tenni. Ezt szeretném veled és Kabdebó Lóránttal alaposan megbeszélni, esetleg a Művelődésügyi Minisztérium vagy a Magyar Tudományos Akadémia meghatalmazott kiküldöttjével együtt. Mi erről a véleményed?
	d) ,,Rettenetesen szétszórt vagyok”  írod. Ezt látom is a kézírásodból. De éppen ezért jó lenne, ha időnként részletesen írnál a fejleményekről, legalább addig is pihennél egy kicsit. Van-e melletted valaki, aki mindenben tud segíteni? (Főzés, takarítás, iratok, kartotékok rendezése, könyvtárjegyzék elkészítése stb., mert nem szabad engedned, hogy a tömérdek munka teljesen tönkretegye az idegrendszeredet.) Tudnál-e változtatni az életmódodon, az étkezéseden, mert nem lehet mindennap vendéglőben kosztolni?
	e) Legyen a lakásban egy-két szoba, konyha, fürdőszoba teljes komforttal, ahol lakhatnál, mint a Szentkuthy Alapítvány örökös gondnoka vagy tiszteletbeli elnöke. Ezért minden hónapban méltányos és tisztességes tiszteletdíjat kellene kapnod az Alapítványtól vagy a Minisztériumtól. Senki nem tett annyit a Szentkuthy életmű adminisztrálásában, mint éppen Te, s ezt méltányolni kellene, mert megérdemelnéd.
	Jó erős zárakkal, rácsozattal, lakatokkal erősítsd meg az ablakokat, az ajtókat, a bejáratot, mert a gonosz emberek hamar kiszimatolják, hová érdemes betörni. Az aljas emberek mindenre képesek. Ez fontos figyelmeztetés!
	Ezeken kívül még számos probléma merülhet fel, különösen az első hónapokban. Például be kellene rendezned egy irodát, főleg az adminisztrációs ügyek végzésére, s külön egy nagyobb termet konzultációs kutatószobának, ahova a szakemberek is csak külön engedéllyel mehetnének be. Még olyan rongyemberek is akadhatnának ugyanis, akik a könyvek értékes képanyagát, az albumok fotóit stb. kivagdosnák és ellopnák. Itt most megállok, legközelebb majd folytatom, ha látom, hogy megbízol bennem, az önzetlen jó barátban és testvérben.
	Mária, légy erős, ne add föl a harcot, küzdj vitézül, ahogy illik tündöklő jellemedhez, s időnként küldj egy kis beszámolót az öreg Feri bácsinak, aki most is sok szeretettel küldi üdvözletét és baráti jókívánságait.
Igaz híved: Kordás Ferenc

57. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1990. május 20.

Kedves Mária!
Megkaptam az Új Írás 1990. márciusi számát, benne remek előszavaddal Szentkuthy Miklós Cicero vándorévei c. regényéhez. Fogadd érte hálás köszönetemet. Egyúttal megragadom az alkalmat, hogy rögzítsek néhány gondolatot, amelyek sokat foglalkoztatták kemény kobakomat, éppen ezekben az időkben. Mániám szerint csak rövid pontokban.
1.) Évek óta tudomásod van arról, hogy nekem Szentkuthy Miklós talán az egyetlen és legnagyobb emberi és írói ideálom, akinek az egyénisége, végtelenül gazdag és bejárhatatlan szellemi birodalma, kimeríthetetlen fantáziavilága, alkotásmódja, világnézete fontos tanításokkal látott el engem. Mindig a legnagyobb hálával fogadtam a szinte kozmikus, de ugyanakkor a természeti, az emberi, a frivolitás határán táncoló kitárulkozásait, és az őszerinte felismert igazságnak a mindenkor megvalló lényeglátásait. S mindig örülök annak, ha valami ösztönzést kapok az egész Opus Magnum további tanulmányozásához. 
	Évek óta az a szokásom, hogy főként nyaranta szinte reggeltől estig Szentkuthy Miklós műveivel foglalkozom, olvasgatom elmerülten a már jól ismert, aláhúzogatott szöveget, és írom jegyzeteimet. Érdemes lenne ezeket egyszer összegyűjteni, és kötetben kiadatni, ha lenne rá kiadó. De még azt sem tudom elérni, hogy nyomdakész kézirataim hatalmas tömegét valahol megőrzésre elhelyezzem. Igaz, az Országos Széchenyi Könyvtár Kézirattárában és a Debreceni Irodalmi Múzeumban elég bőséges anyagom van elhelyezve, de a debreceni Csokonai Kiadónál is van két-három kötetem, s várja, mikor kerül rá a sor ebben a zűrzavaros világban.
	2.) Évek óta tudom én azt, hogy Te milyen hervadhatatlan érdemeket szereztél a magyar irodalom berkeiben azzal, hogy Szentkuthy Miklós halhatatlan életművével behatóan foglalkoztál, és a kiadásokat előkészítetted. Áldjon meg érte a magyarok Istene! Ezt csak azért tudtad megtenni, mert széleskörű irodalmi műveltséged, szerkesztési, adminisztrátori és menedzseri képességed alapján fölismerted a keresztényi szolgálat értelmét és jelentőségét, hiszen végeredményben saját irodalmi és tudományos érvényesülésedről mondtál le tudatosan a Miklós javára.
	3.) Nehezen várom, hogy a Cicero vándorévei c. kötet megjelenjen, s mindjárt meg is kérlek arra, hogy egy példányt küldj el a címemre, mert itt helyben nem lehet megszerezni.
	4.) Az Előszó előtt a folyóirat közli Juhász Ferenc főszerkesztő hatalmas ömleményét Sugárjajszó őszi napfogyatkozás címen, amelyben Sőtér Istvánra hivatkozva összehord tücsköt-bogarat, hegyet-halmot, egy monomániákus, szétszórt elme bizarr és érthetetlen kaleidoszkópját. Mégpedig olyan szóáradatban, amit a józanabb, normálisabb, modern olvasó már nem tud követni! Én elég sokat foglalkoztam Juhász Ferenc hatalmas költészetével, szinte minden sorát olvastam, kijegyzeteltem, írtam is róla pár nagyobb tanulmányt, el is küldtem neki, de aztán beláttam, hogy ez már nem az irodalomra tartozik, hanem az ideggyógyászatra! Így félbehagytam, bár most is átrágtam magam ezen a napfogyatkozáson is, egy jó fekete hatása alatt, de belefáradtam. Ha megkérdezte volna valaki, értelmes, okos ember, nem tudtam volna rá érdemlegeset válaszolni.
	5.) Jelenleg Hamvas Béla érdekes, főleg filozófiai, vallásos tárgyú műveiben vagyok nyakig elmerülve. Az a jó, hogy a debreceni Kossuth Lajos Tudományegyetem Könyvtára minden kiválasztott művet a rendelkezésemre bocsát, így mindig annyi a kijegyzetelni való könyvem, hogy alig marad időm másra. A jegyzetek meg szakadatlanul nőnek, mint a bolondgomba, s már kiöntenek az én kis könyvtárszobámból. Közben cipelnem kell magammal az öregedéssel járó súlyos terheket, jövőre ugyanis már betöltöm nyolcvanadik életévemet. De azzal vigasztalom magamat, hogy majd lesz időm pihenni a sárgaföldben, az ibolyák alatt.
	6.) Az egészségemről nem sok jót írhatok. Tegnapelőtt voltam Balmazújvároson, a szülőfalumban, és meglátogattam betegeskedő húgomat. Egész nap nem csináltam semmit, csak pihentem, ettem, heverészgettem, mégis olyan kimerült voltam, mire hazaértem, hogy csaknem beestem a kisajtón. A feleségem nagyon megijedt, de aztán csendesen magamhoz tértem, s délután már tudtam dolgozni. Mert munkám mindig annyi van, majd beleszakadok, s annyira elverem a kisujjamat gépelés közben, hogy szinte fáj ez a könnyű testi elfoglaltság. Gondold el, hogy szám szerint több mint ötven nagy kéziratot kell kipelenkáznom, azaz nyomdakész állapotba tisztáznom, három példányban, hogyha jönne a kiadói hívó szó, tisztességesen elkészítve tudjam átadni a betakarított termést, mint ahogyan az Első kévében írtam São Paulóban 1939-ben.
	7.) Szeretném azt is tudni, mi a véleményed az előző leveleimben jelzett javaslataimról, amelyekben felvázoltam a Szentkuthy hagyatékkal kapcsolatban kialakult elképzeléseimet. Persze, nem akarok én elébe vágni a tárgyalásoknak, hiszen nálam sokkal okosabb és képzettebb (de nem hűségesebb!) szakemberek intézik majd az ügyeket a családdal, az örökösökkel, a rokonsággal, a hatóságokkal stb., minthogy én ezekbe bele tudnék szólni. De ahhoz ragaszkodom, hogy legalább a Te személyedben tudomásod legyen arról, hogy én mindenkor a Miklós égi és földi érdekeit képviseltem, ha névtelenül is.
	Nagyon vigyázz az egészségedre, a kosztolásodra, s mindig legyen melletted valaki, aki a háztartási és egyéb munkákban segítséget tud adni. Nekem bármikor írhatsz, a legbizalmasabb dolgokról is, mert én tudom, mit kell írnom Aranyszívű Tompa Máriának.
	Igaz szeretettel köszöntelek, s nagyon boldog lennék, ha egyszer személyesen is találkozhatnánk ebben a tyúkszaros világban.
		Őszinte barátsággal: Kordás Ferenc
58. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1990. augusztus 31.

Kedves Feri,
Most, hogy elolvastam utolsó három leveled, melyekre csak igen gyéren válaszoltam, nagyon elszégyelltem magam. Egyedüli mentségem az, hogy igen-igen el vagyok árasztva tennivalóval. Jó irányban is, rossz irányban is.
	Október 11.-i javaslataidra válaszolva:
	a + b) A hagyaték ügye nagyon bonyolult. Az eljárás még mindig tart. De fantasztikus szelleme van ennek a lakásnak. Szeretném, ha egyszer eljönnél, a könyvtárban tudnánk miről beszélgetni néhány óra hosszat.
	c + d) Miklós barátai és az enyémek nagyon tisztességesen viselkednek, szerkesztőségek és kiadók sok kéziratot kérnek, úgyhogy több rétegben el vagyok, hála Istennek, árasztva munkával. Nagyon hálás vagyok segítő kedves drukkolásodért, de szóban sokkal jobban el tudnék mindent mesélni.
Mellékelten küldök egy Cicerót!

Köszönöm minden figyelmességedet, és sok szeretettel üdvözöllek:
T[ompa] Mária

59. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1990. szeptember 7.

Kedves Mária!
Tegnap délben megkaptam figyelmességed újabb jelét, a Cicero vándorévei c. Szentkuthy regényt. Fogadd érte hálás köszönetemet. Helyben semmiképpen sem tudtam volna megszerezni, Debrecenben pedig hamar elkapkodják a ,,Szentkuthy rajongók”, ha érkezik néhány tucat példány.
	Most tehát a Ciceróról kellene írnom néhány sort, de erre majd később térek rá, ha újra elolvastam a szöveget. Mégis hadd mondjak el annyit, hogy milyen érett, komoly, rendkívül tömör írásmű ez, amelyen meglátszik a Te gondos szerkesztői-anyai gondoskodásod, a lelkiismeretes pelenkázás, a sok mosdatás nyoma, ezért olyan harmatos-friss a gyermek-Opus illatos popsikája. Hogy bőgni is tud ez az életrevaló, csodálatos csecsemő? Istenem, Te vagy az Anyja, nélküled meg se született volna! Vedd az öledbe, szoptasd meg, becézgesd, majd elcsendesedik az anyai emlőn.
	Várom a Dogmák és Démonok c. kötet megjelenését is, valamint a többi készülő művekről a híradást, még a francia és az angol kiadásokról is, amit én olyan fontosnak tartok.
	A magánvonatkozásokat most elhagyom, csak megemlítem, hogy jövőre töltöm be a nyolcvanadik születésnapomat, így már nem tudok olyan begyesen és hegyesen kukorékolni, mint ifjúkoromban, de hiába is ébresztgetném a hajnalt, a Nap még messze jár, az ég sötét és borongós: Ki tudja, mikor lesz Reggel?
Igaz testvéri szeretettel köszöntelek, és további erőt és jó egészséget kívánok a sok munkához.
Őszinte barátsággal: Kordás Ferenc

60. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1990. szeptember 8.

Kedves Mária!
Ma van Mária napja, s bár nem tudom, ezen a napon tartod-e, vagy máskor, mégis elküldöm szívem legmélyebb őszinte kívánságait, mert lélekben együtt vagyok most Veled, ott a Szentkuthy Miklós könyvtárában, elmerülve a halhatatlan Opus Magnum szépségeiben és igazságaiban, egy jó feketekávé és egy pohár itóka mellett… beszélgetve.
	Közben megjött a Ciceróval csaknem egy időben az augusztus 31-én írott kedves leveled, így most egyúttal erre is válaszolok. Mivel szombat van, s a postára csak hétfőn tudom eljuttatni ezt a levelet, így csak csütörtök táján kapod meg. Nagyon sokat kellene írnom, de akkor egész vasárnap firkálgathatnám a gondolataimat, ezért csak rövidre fogom a kantárszárat az öreg Pegazus tajtékzó szájában.
	1.) Jó, hogy kézírással írtál, mert mint hívatlan és hétdioptriás grafológus, azt is kiolvasom az írásodból, amit le sem írtál. De ez így van jól. Bizonyára Te is megtapasztaltad, Máriám, hogy az emberek egészen ,,mások”, mint mi vagyunk. Miklóst sem értették meg, sem a ,,nyárspolgárok”, mert éretlenek és tudatlanok voltak hozzá, sem a ,,kispolgárok”, mert a térdéig sem értek fel. Nyugati értelemben vett, az osztályelfogultságok fölé emelkedő igazi ,,polgárság”, mint burzsoázia meg nem alakult ki nálunk; Hunniában csak nemesi, pöffeszkedő, nagybirtokos-feudális uralkodóosztály alakult ki, vidéken pedig a kisnemesi, gazdálkodó földbirtokos réteg, a jobbágyparasztot pedig csak az írók, költők és a néprajzosok vették észre. Ki érthette volna meg Szentkuthy Miklóst, aki a felhők magasából szemlélte ezt a sokszor alpári kis magyar glóbuszt, egy-egy aranyos angyalka puci popsijára könyökölve?
	2.) Persze, tudom én azt, hogy túlságosan el vagy ,,árasztva” tennivalókkal, de ez a munkamódszeredtől is függ. Erőszakosan kellene kiszakítanod naponta 1-2 órát a saját belső problémáid átmeditálására, s ehhez jók lennének a magasabb rendű jóga gyakorlatok. Ebben sokat tudnék segíteni, ha közelebb laknánk egymáshoz.
3.) Ez a hagyaték az egész magyar népet illeti meg. Szakemberekből, tudósokból és filozófusokból álló kuratóriumot kellene összeállítani a Művelődési Minisztérium által az MTA Irodalomtörténeti Intézetének javaslata alapján. Ehhez kellene a Szentkuthy Miklós Alapítvány létrehozása, melynek anyagi fedezete a könyvtár és a képanyag dollárértéke lenne. Öt-hat fiatal tanárjelölt (fiú és lány) s néhány felnőtt könyvtáros kellene a szakmai leltár elkészítéséhez. Ezek bizonyos tiszteletdíjban is részesülhetnének, vagy tanulmányi ösztöndíjban. A részletekről egy Alapítványi Bizottság döntene a Te örökös igazgatói megbízatásod alapján. A részleteket ki lehetne dolgozni.
	4.) Hívsz, hogy milyen jó lenne egyszer elbeszélgetni néhány órát a Miklós könyvtárszobájában. Én is nagyon szeretném, s bízom abban, hogy erre még sort kerítünk, ha lesz hozzá elég erőm és egészségem. Jelenleg nagyon visszavonulva élek, nem járok sehova, még a postára se, mert a leveleimet is a feleségem, Rózsika, szokta elvinni.
	5.) Az én ,,drukkolásom” csak akkor ér valamit, ha önzetlen tanácsaimat el is fogadod. Én Szentkuthy Miklósnak csak egy mezítlábas kis falusi famulusa (csélája) vagyok, s örülök annak, ha az Úr szőlőskertjében a munkásoknak legalább egy ital friss vizet vihetek a Forrásból, ahonnan én is meríteni szoktam, mert tudom, élő víznek folyamai ömlenek abból…
	Nos, ilyen gondolatokkal foglalkozom én a névnapodon, s ha közelebb lennék hozzátok, egy pár szál virággal is felköszöntenélek: adjon Neked a drága Szűzanya, Sancta Maria friss erőket és jó egészséget és sok-sok boldog névnapot!

Igazi baráti szeretettel ölellek: Kordás Ferenc
61. Tompa Mária Kordás Ferencnek
[Budapest], 1990. december 23.

Kedves Feri,
nagyon régen nem jelentkeztem, mert többrétegű tennivalóim közül alig látszom ki. Ezért is kértelek, hogy gyere fel egyszer Budapestre, hogy részletesen elmondhassam, mi minden zajlik körülöttem.
	Utoljára szeptemberben kaptam tőled 2 levelet is, a névnapomra is felköszöntöttél, az Isten áldjon meg érte! (Az írásom elég türelmetlen és elsietett most, mert 1 hete eltörött a karom: rohantam montírozni Miklós televíziós portréfilmjét és ez lett a vége.)
	Most nagyon kellemes ünnepeket és Boldog Újévet kívánok, mellékelten küldök a könyvtárról cikket, és felhívom a figyelmedet a december 30-ai esti Szentkuthy portréfilm első részletére a TV-ben.
	Ha te nem tudsz feljönni, én fogok egyszer lemenni meglátogatni!

Sok szeretettel gondolok rád: T[ompa] Mária

62. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1991. január 3.

Kedves Mária!
Megkaptam december 30-án váratlan leveledet és az értesítést Szentkuthy Miklós szerepléséről a tévében. Éppen idejében, mert így megnézhettem a filmet, és most lejegyezhetem róla az észrevételeimet.
	1. Sejtettem én, hogy hosszú hallgatásodnak komoly okai lehetnek, mert tudtam, hogy magadat nem kímélve, túlságosan is belemerülsz a ,,többrétegű tennivalóba”, így nem csoda, ha az agyonhajszolt idegek ingerültségbe, türelmetlenségbe, sőt neurózisba kényszerítik a máskülönben mindig szárnyalásra vágyó lélek törekvéseit. Tanácsom tehát: többet pihenni, sokat aludni, s inkább vitamindús, csaknem vegetáriánus koszton élni, mindennap tornázni, jógázni, friss levegőn sétálni naponta legalább egy óra hosszáig, s akkor pár hónap alatt helyrejön az egészséged. Valaki kellene melléd, akivel meg lehetne osztani a gondokat, bajokat, a rád nehezedő felelősséget, még a napi bevásárlást is.
	2. A meghívásodat köszönettel fogadom, s ígérem, ha az idő melegebbre fordul, és az egészségi állapotom is megengedi, meglátogatlak a Nagy Faluban, s akkor lesz időnk a továbbiak részletes megbeszélésére. Ma éjszaka álmomban már mindent átéltem a legapróbb részletekig, mert nagyon vágyakozom már erre a fontos találkozásra. Addig még többször írok, hogy minden elő legyen készítve.
	3. A névnapodra is azért küldtem el a jókívánságaimat, mert szeretném, ha megéreznéd, hogy lélekben Veled vagyok. Remélem, az eltört karod most már jobban van, de tapasztalatból tudom, a törés milyen keservesen gyógyul. Én a Fordító Iroda (OFFI) rozzant lépcsőjén estem el, s eltörtem a bal csuklómat. Sokáig jártam vele kezelésre, kórházba.
	4. Bizony a kézírásod ,,elég türelmetlen és elsietett”, mint magad is írod, ami nem jó jel, mert még a grafológiában járatlan, de jó megérzésű laikus is észreveszi a rendellenességeket, belső zavarokat, hát még egy ilyen vén ,,írástudó” (de nem farizeus) szakmabeli mi mindent olvasna ki! 
	5. Ünnepi és új évi jókívánságaidat hálás szívvel fogadom, s hasonlókkal viszonzom. Ha pedig Te tudnál lejönni ide, az alföldi tengerpartra, esetleg összekötni valamilyen debreceni ,,nyomdaellenőrzéssel”, igaz baráti szeretettel fogadnálak feleségemmel együtt. De ebben az esetben arra kérlek, el ne indulj a ronda, csúszós télidőben, hanem csak tavasszal, amikor kinyílik az idő, felszárad a sár s virágzik a határ. De még azt se tudom, van-e kocsid, ha van, magad vezeted-e, vagy valaki segít a vezetésben.
	6. Most a Szentkuthy portréfilmről írok néhány sort.
	a) Hogy került Szegvári Kati (pardon: Segvárit akartam írni, de két g-vel kell érteni), mint Pilátus a Credóba? Hiszen Pilátusnak a felesége legalább titokban rokonszenvezett Jézussal, és az ,,új hit” követője volt! De Szegvári Kati három-négyszer kottyantott közbe a riporterek módján, azaz ostobán és bután. Pedig okos riporter ő, csak azt nem tudja: mit szabad kérdezni, és mikor kell abbahagyni.
A Szentkuthy portré még így is sikerült, pedig sokszor azt hittem, a Réz Pál felesleges kotnyelessége és mindent jobban tudó ostobasága már-már elrontja a Mester fölényes, gazdag sziporkázását.
Azt felhánytorgatni, hogy Szentkuthy ,,sváb származású”, vagyis a család német eredetű, bizony visszatetszést szül minden jóérzésű, színmagyar nézőben és olvasóban. Hát talán Petőfi szégyellje az apját, Petrovics Istvánt, vagy az anyját, Hrúz Máriát? Vagy József Attila a bevallását: ,,az apám félig székely, ׀ félig román, vagy tán egészen az”, de így végig mehetnénk az igazi magyaroknak, íróknak, zenészeknek, tudósoknak, képzőművészeknek egész során, akik jó magyaroknak vallották magukat, és teljesen beolvadtak a magyarságba.
b) Miklós miért nem csináltatta meg a fogait idejében, mert így a rossz fogai, különösen elől, zavarták a benyomást. De én még így is magamba szívtam a felejthetetlen élményt, s mit érdekel engem, hogy a családot valamikor a múlt században ,,Pfisterer-nek” hívták! Több mint 50 esztendeje, hogy Őt példaképemnek tekintem, tehát Mesteremnek, emberi és írói ideálomnak, mégse akarok ,,hetvenkedni, mikor már a nyolcvanadikat taposom”, hogy kevesen vannak ebben az országban, akik minden írását, megnyilatkozását, tanulmányait, könyveit olyan lelkiismeretesen olvasták, többször is, mint jómagam. Ezt csak tényként állapítom meg, s nem várok érte semmiféle elismerést, mert teljesen önzetlenül állok ma is Szentkuthy Miklós mellett.
Leveled vétele után azonnal elővettem a Frivolitások és hitvallások c. hatalmas kötetet, s átolvastam az aláhúzott sorokat. Tisztában vagyok azzal, hogy a filmes portré sikere teljesen a Te személyes érdemed, ami jó ebben az alkotásban, az Neked köszönheti létrejöttét. Bár a filmen szerettelek volna látni Téged is, de gondolom, a bekötött karod miatt nem akartál előnytelen beállításban szerepelni a képernyőn. Azt viszont nem hallgathatom el, hogy Miklós egy kicsit szétszórtnak, fáradtnak, dekoncentráltnak látszott, sokszor elfelejtette, hol tart a mondanivalóban, pedig le volt írva előtte, mintha az érelmeszesedés már nála is megmutatkozna. Ha Réz Pál közbe nem szól, ha a Frivolitások és hitvallások kérdezői szerepeltek volna a filmben is (tehát Kabdebó Lóránt, Tompa Mária, Dollyka, Varga Domokos, néhány ma is élő tanú), az lett volna a jó szerintem.
6. Az egyetlen könyvtár felé c. Bojár Iván András és Keszthelyi András által összeeszkábált elmeszüleményt, kisebb-nagyobb melléfogásoktól, naivitásoktól eltekintve, el lehet fogadnunk, mint újságírói, felületes teljesítményt, de a Réz Pál fölényeskedő túlzásait vissza kell utasítanunk, bár lehet, a filmrendezés körül nélkülözhetetlennek minősíthető az ő ,,baráti” közreműködése.
Szentmiklósnak szoktam nevezni Szentkuthy Miklóst, aki hatalmas termetével a vállára vette a kis Jézuskát, és átvitte – a hagyományok szerint – a túlsó partra. Korszakokat összefoglaló lángelme ő, így hozzá csak megfelelő alázattal lehet közeledni, mint Mária Magdolna.

Igaz baráti és testvéri szeretettel ölellek: Kordás Ferenc

63. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1991. május 1.

Kedves Mária!
Mellékelten küldöm a Hajdú-bihari Napló 1991. április 26.-i számában megjelent cikket, melyet Arany Lajos debreceni újságíró írt Szentkuthy Miklós meghódítja Párizst címen. A cikket érdekesnek és értékesnek tartom, ezért küldöm meg Neked a Szentkuthy archívum számára. A cikkel kapcsolatban még sok adalékom lenne, amit szívesen közölnék a Hajdú-bihari Naplóval (Debrecen, Tótfalusi tér 10.). Ugyanígy megküldöm az ÉS-ben megjelent (1988), Bata Imre által írt cikket Szentkuthy Miklós nyolcvan esztendejére címmel, de erről megvan a magam sajátos véleménye, amit itt most nem tartok ildomosnak kiteregetni.
	Magamról: mostanában elég sokat betegeskedem, az orosz hadifogságban szerzett akut reumám nem hagy pihenni, s keservessé teszi napjaimat. Kerítettünk ugyan egy hozzáértő, lelkiismeretes, masszírozó asszonyt, aki hetente egyszer itt helyben alaposan megdögönyözi gyarló testemet. Még Debrecenbe is a mentőkocsi visz be az egyetemi klinikára, ahol havonta egyszer felírják az Osteochin nevű orvosságot, de az ellenőrző orvos csak a gyógyszer hatására kíváncsi, nem a betegre. Még csak a felöltőmet se kellett levetnem, mert csak egy adat voltam a statisztikában, nem egy szenvedő ember. Így Hozzád se tudnék elmenni, mert még bizonytalan a járásom. De ha egy kicsit megjavulok, feltétlenül felmegyek a Nagy Faluba, és meglátogatlak. De Te bármikor jöhetsz, ha előzőleg össze tudjuk egyeztetni az időpontokat. Sok szeretettel várlak.
	Remélem, azóta a kezed végleg meggyógyult, ezért további jó egészséget, a magányos, nehéz élethez elfogyhatatlan türelmet, a munkához testi és lelki erőket kívánok szeretetből.

Igaz barátsággal köszöntelek: Kordás Ferenc

64. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1992. január 4.

Kedves Feri,
Sopánkodom így magamban itt sokat a hűtlen hallgatásomért, de ez hiábavaló. A napjaim úgy mennek, futnak, tovatűnnek, mint a percek. És egy hónapom úgy telik el, mint egy hét.
Rengeteg ügyintézésem mellett szinte alig jut időm az irodalomra. Pedig sok helyről sok anyagot kérnek, és ez valami fantasztikus érzés: ebben a nehéz gazdasági helyzetben nem felejtik el Szentkuthyt, hanem ellenkezőleg, állandóan kérnek, innen-onnan.
Októberben jelent meg a Barokk Róbert, aminek egészen meglepően nagy sajtóvisszhangja lett. Még ezután is meg fog jelenni recenzió, pl. a Magyar Nemzetben. A győri Műhely áprilisi és júniusi számát légy szíves figyelni, abban megjelenik Szentkuthy ősnaplójából két nagy válogatás. A Holmi januári és márciusi számában is lesznek Szentkuthy anyagok. És máshol is. Pl. még a Kortársban is. Különben bírom egyelőre a küzdelmet. De hát nem kis energia és idegrendszer kell hozzá. (Pl. több helyről nyilatkozatot kértem: minisztérium, Írószövetség, Petőfi Irodalmi Múzeum stb. – hogy Szentkuthyt kiadni magyar kulturális érdek… – és ezt a kiadóknak elküldtem erkölcsi támogatásul az én nyilatkozatommal együtt. Ez mind rengeteg idő! És nagyon szomorú, hogy ezzel kell foglalkoznom.)
Nagyon köszönöm a karácsonyi lapot! Minden jót kívánok kedves Mindkettőtöknek az Újév alkalmával! Nagyon jó egészséget, és remélem, hogy ha kitavaszodik, kicsit le tudok ruccanni Hajdúböszörménybe! És akkor sokat tudunk beszélgetni.
Valóban: Pax nobis!
Sokszoros üdvözlettel: [Tompa] Mária

65. Kordás Ferenc Tompa Máriának

Hajdúböszörmény, 1992. január 8.

Kedves Mária!
Megkaptam tegnap felejthetetlen leveledet, s fogadd érte igazi, baráti köszönetemet. Már írom is a választ, de csak úgy átabotában, mert a részletes válaszadásra több idő kell. Te is panaszkodsz, hogy milyen gyorsan száguldanak a hetek, hónapok, napok: mintha csak egy perc lenne az idő száguldása. Persze, jó lenne erről filozófiailag elmélkedni, sok okos és oktalan dolgot összeírni, de ennek nem sok értelme lenne, mint annak, ha a saját életidőnk rohanásán szomorkodnánk. Ládd, én 1991. december 13.-án, éppen péntek 13.-án, Luca napján betöltöttem a 80. életévemet, s valami keveset okosodtam ez alatt a nyolc évtized alatt. Ma is az a bohém, kicsit felelőtlen, de mindenképpen ostoba idealista legényke vagyok, mint hét évtizeddel ez előtt. Na, de rátérek a lényegre, ha hézagosan is.
	1.) Írod, hogy milyen nagy sajtóvisszhangja lett a Barokk Róbertnek, aminek én is igazán tudok örülni, tiszta szívemből, ezért azonnal elkezdtem vele barátkozni, és sok érdekes dolgot állapítottam meg róla. Erre majd sort kerítek idejében. A győri Műhely áprilisi és júniusi számát figyelem majd, mert a Szentkuthy ősnapló igazán érdekel. Bár az egész opust ismerem, mert szinte minden nyáron szentelek néhány hetet arra, hogy a Szentkuthy köteteket sorra veszem, s átgondolom az életmű jelentőségét. Erről már többször írtam, mert nekem ez a legfontosabb nyári pihenésem. A Holmi januári és márciusi számában is szeretném elolvasni a közölt anyagot, de ehhez nem tudok hozzájutni. A Kortárshoz inkább.
	2.) Írod, ha ,,kitavaszodik”, kicsit le tudok ruccanni Hajdúböszörménybe. Nagyon várunk Rózsikával együtt, aki most egy kicsit lepihent, mert még mindig fáj a keze a kificamodás után. Addig még írunk egymásnak. Akkor gyere, ha már az idő megjavul.

Igaz baráti szeretettel várunk: [Kordás] Feri

Utószó

Különös levelezést indított el Kordás Ferenc 1985 szeptemberében. Saját bevallása szerint 40 évvel azután érzett erre késztetést, hogy megismerte és megszerette Szentkuthy írásait. Mindketten érett, érzékeny lelkek, mélyre szántóan gondolkodó és olvasó emberek voltak. Hét évet ölel fel ez a levélváltás (beleértve az író elhunyta utáni leveleket is), amely nagyon hamar közvetlen hangú lett. A levelek alaptónusa – mindkét részről – az őszinteség. Kordás Ferenc elemző készsége jól rímel Szentkuthy gondolatsoraira, metafizikai kérdéseire (,,a világ faggatottja vagyok” – mondta gyakran), amelyek illeszkednek az író számára igen fontos ,,catalogus rerum”, ,,jelenségek jegyzéke” műfajába.
	Levelezésük ideje Szentkuthy Miklós egyik legtermékenyebb időszaka volt. Sokat dolgozott a Szent Orpheus Breviáriuma befejező kötetén, folyóiratok számos tanulmányt kértek tőle. Ugyanakkor régi művei is sorban megjelentek (Fejezet a szerelemről – 1984, Az egyetlen metafora felé – 1985, Múzsák testamentuma – 1985, Iniciálék és ámenek – 1987, Frivolitások és hitvallások – 1988, Ciceróról szóló kéziratát is intenzíven javította élete utolsó évében). Ez az írói és szerkesztői termékenység meg sok munka az oka, hogy Kordás Ferenc elemző leveleire Szentkuthy rövid válaszokat írt. De most, hogy egyben elolvastam az egészet, az a különös érzésem támadt, hogy mégis milyen kiegyensúlyozott ez a levelezés, éppen a nyíltság, az őszinteség miatt.
	Ez az őszinte, derűs, mélyen baráti hang ott válik talán a leginkább megnyugtatóvá, amikor Szentkuthy közvetlenül reagál Kordás néhány mondatára: például közli, mennyire nem ért egyet az ,,Assisi-sex-beszély” leírásával, amelyet Kordás Ferenc fogalmazott meg egyik elemzése közben. De éveken át szem- és fültanúja voltam annak, mennyire szerette, élvezte, ha műveit vagy őt magát okosan, értően kritizálják. Ennek bizonyára az volt az oka, hogy saját magánál kíméletlenebb kritikusa nem volt.
	Szentkuthy sorainak rövidsége talán annak is betudható, hogy távol állt tőle a keleti miszticizmus, illetve annak saját gondolatvilágába való aktív beültetése. Ismerte, szerette az európai misztikusokat, a keleti misztikusokat is, de a miszticizmus gyakorlati alkalmazása tőle teljesen idegen volt. (A Frivolitások és hitvallások ,,Ikon, erotikon, logikon” című fejezetében részletesen kifejti ennek okait). Márpedig, mint olvasható, Kordás Ferenc intenzíven átélte a keleti misztikát. Ez a különbség sem bántó, inkább kiegészítik egymást.
	Most már sohasem tudjuk eldönteni, vajon a levelezésük három éves kibontakozása számára jó vagy rossz hatású volt, hogy személyesen sohasem találkoztak. Többször küszöbön volt Kordás Ferenc látogatása, de aztán nem valósult meg.
	Szentkuthy elhunyta után Dollyka (Szentkuthy özvegye) és én magam folytattuk a levelezést Kordás Ferenccel ugyanolyan közvetlen és meleg hangon. De akkor már a levélváltás intenzitása kissé alábbhagyott, egyrészt Dolly súlyosbodó betegsége, a hagyatéki eljárás felett érzett mély szorongása, kínzó gondjai miatt, másrészt én magam belekerültem az egyre gyorsuló munka, a tennivalók tömegébe. Természetesen hagytam magam sodortatni, mert minden Szentkuthyval kapcsolatos elfoglaltság örömet szerzett. Élveztem az eredményeket. Halála után indítottuk el az öt életrajzi regény együttes kiadását, amelynek Szentkuthy az ,,Önarckép álarcokban” gyűjtőcímet adta. Az első Dürerről írt regénye, a Saturnus fia volt 1989-ben. Utána (függetlenül az öt életrajzi regénytől): Cicero vándorévei – 1990, Barokk Róbert – 1991. kéziratok posztumusz kiadásai következtek. Szó esik róluk a levelezésben.

	Szentkuthy mindig hálás örömmel fogadta Kordás Ferenc műelemzéseit, akár a leveleibe illeszkedő olvasónaplóként, akár nyomtatásban küldte el. Értékes dokumentum ez a levelezés, és nagy örömünkre szolgál, hogy teljes egészében megjelenhet.
Tompa Mária

Budapest, 2001. november

Tartalom

Előszó
1. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1985. szeptember 21.
2. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
[Budapest], 1985. október 3.
3. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1985. október 7.
4. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
Budapest, 1985. október 14.
5. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1985. október 16.
6. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
Budapest, 1985. október 23.
7. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1985. október 31.
8. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
Budapest, 1985. november 10.
9. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1985. november 12.
10. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
Budapest, 1985. november 20.
11. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1985. november 28.
12. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1986. január 3.
13. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. január 8.
14. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1986. február 28.
15. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. március 6.
16. Kordás Ferenc Tompa Máriának
[Hajdúböszörmény, 1986. március 6.]
17. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
Budapest, 1986. május 26.
18. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1986. május 26.
19. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. [június] 3.
20. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. szeptember 15.
21. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
Budapest, 1986. szeptember 22.
22. Tompa Mária Kordás Ferencnek
[Budapest] 1986. szeptember 22.
23. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. október 2.
24. Szentkuthy Miklósné Kordás Ferencnek
Budapest, 1986. október 4 – október 11.
25. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. október 16.
26. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
[Hajdúböszörmény] 1986. október [?]
27. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. november 1.
28. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. december 1.
29. Szentkuthy Miklós Kordás Ferencnek
[Budapest] 1986. december 4.
30. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1986. december 16.
31. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1987. február 17.
32. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1987. február 19.
33. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1987. október 7.
34. Szentkuthy Miklósné Kordás Ferencnek
Budapest, 1987. november [7.] (szombat)
35. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnénak
Hajdúböszörmény, 1987. november 11.
36. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1987. [december 6.] Mikulás napján
37. Szentkuthy Miklósné Kordás Ferencnek
[Budapest] 1988. március 31. Nagycsütörtök
38. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1988. április 2.
39. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1988. április 7.
40. Szentkuthy Miklósné Kordás Ferencnek
Budapest, 1988. április 10.
41. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1988. május 28.
42. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1988. június 10.
43. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1988. június 19.
44. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1988. június 21.
45. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnak
Hajdúböszörmény, 1988. július 2.
46. Szentkuthy Miklósné Kordás Ferencnek
Budapest, 1988. október 16.
47. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnénak
Hajdúböszörmény, 1988. október 19.
48. Kordás Ferenc Szentkuthy Miklósnénak
Hajdúböszörmény, 1988. december [?] Távirat.
49. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1989. január 19.
50. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1989. január 23.
51. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1989. március 16.
52. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1989. március 23.
53. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1989. szeptember (?). Gyászjelentés.
54. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1989. szeptember 25.
55. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1989. október 3. Levelezőlap.
56. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1989. október 11.
57. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1990. május 20.
58. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1990. augusztus 31.
59. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1990. szeptember 7.
60. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1990. szeptember 8.
61. Tompa Mária Kordás Ferencnek
[Budapest], 1990. december 23.
62. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1991. január 3.
63. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1991. május 1.
64. Tompa Mária Kordás Ferencnek
Budapest, 1992. január 4.
65. Kordás Ferenc Tompa Máriának
Hajdúböszörmény, 1992. január 8.
Utószó
Tartalom