Egy őrült vallomása

dialógus, amelyet a másik fél meg sem hallgat

Varga Elemér írása

1.

Írok még, pedig semmi mást nem akarok, csak állandóan ölelni. Amikor megölellek, úgy érzem, hogy keményen eltaszítasz, mint egy vadidegent, pedig mi ismerjük egymást a születésünktől fogva. Ezt te sem tagadhatod, hiszen végig veled voltam, amíg meggyógyultál, és átéreztél te is mindent. Nagy hiba volt, hogy akkor elmentél Debrecenbe. A legcsodálatosabb érzések semmisültek meg. Nem tudom, mégis bízom a Jóistenben, hogy ennek nincs egészen vége, mert ez nekem mindennél nagyobb csapás lenne. Te csak folytasd a dolgodat és az életed át nem látszó részeit úgy, ahogy neked jó. Túl sokat ne törődj egy őrült vallomásával. Nem akarlak elvenni az élettől, de nagyon féltelek, mert borzasztóan finom és érzékeny vagy, s a tejszínhabos szájjal vigyorgó szatírok az ilyesmit könnyen levadásszák, ha ,,te is úgy akarod”. Utóirat: küldök neked két verset, de kérlek, ne dobd el, mert még biztosan kell. Nagyon szeretlek. Szia.

2.

Igen, láttalak, ott voltál te is, és végtelen kifulladásig táncoltál az ördöggel, majd odavetetted hófehér testedet ártatlan mosollyal. Ittál te is a kehelyből, amelybe védtelen szüzek vére csepegett. Majd megtörölted vértől és izzadtságtól mocskos arcodat a szüzek hófehér fátylába, és könyörögtél rimánkodva Jézus által Jehovához. Igaz, akkor még egyre vadabbul jártad a táncot, és merészen vigyorogtál, mert nem gondoltál arra, hogy valaki egyszer számon kéri tőled ezt a vad, szenvedélytől túlfűtött, véget nem érő orgiát. És most pihenj, fújd ki magad, mert Isten megbocsát a bűnösöknek. Csak kérlek, jézusi hited legyen benne, s ha majd újra táncolni szeretnél, gondold át a lépéseidet, ne vigyél bele túl sok őrületet. Akivel táncolni szeretnél, ne legyen feltétlen maga az ördög. Megszületett a mi gyermekünk, csak a köldökzsinór rátekeredett a nyakára, így nem volt hosszú életű, ez ma már természetes.

3.

Ha egyszer megtalálom, soha nem engedem el. Velem kell, hogy maradjon, mert így borzasztóan egyedül vagyok. Nagyon szépek a fák, a virágok, a napsugár, a lágy szellő, minden, amit Isten teremtett. De ebből az egészből hiányzik a lényeg. Akikért ez az egész létrejött, azok nem akarják belátni, hogy mindaz, ami szép, jó, és az életet jelenti, miértünk, nekünk van. Mit cselekszünk? Amilyen gyorsan csak lehet, elpusztítjuk az egészet, az Istentől valót, és alkotunk helyette süket vakbuzgósággal, hideg, gyűlölettel megtöltött vasbeton-erdőket, vegyianyag-gyárakat, és ez által lesz mérgezett vizünk és savanyú kenyerünk. Ebben a nagy buzgóságban tönkremegy, meghal a szeretet. A Jóisten szent igéi is keményen koppannak, vagy csúfolódnak. Nagyon félek. A dolgok állandóan jönnek, meg akarnak ölni. Azt hiszem, hogy nagyon hiányzik az emberi kapcsolat. Te vagy nekem az egyetlen. Ha te is el akarsz hagyni, és ez megtörténik, nagyon-nagyon kívánni fogom a halált. De te ne félj, nem teszem meg, mert a Jóisten nagyon megbüntetne érte, örökre elkárhozna a lelkem.

4.

Röhögnek rajta, pedig az ő kertjeikben sem terem már mézédes szőlő. És még mennyi minden van, amit az ember tesz, és mind teljesen rossz. Gyereket sem láttam már nagyon rég tisztán és egyértelműen mosolyogni. Jól mondják sokan: ,,a Sátán itt van a Földön, és végzi a munkáját.” Azt is mondják: ,,Isten még hagyja egy darabig, aztán elpusztítja őt.”

5.

Hogy én milyen fáradt tudok néha lenni! Már azt is mondom, hogy elegem van az egészből, és nem csinálom tovább. Pedig, mennyi minden van még! Mégiscsak azt tegyük, ami muszáj, amiről azt hisszük, hogy számunkra nagyon fontos. De szerintem nagyon kevés az, ami fontos. Én mondom (nota bene!): szeressük egymást, és imádjuk Istent, tegyünk mindent úgy, hogy mindenkinek jó legyen, ne a harc és a gyűlölet. Pedig olyan szép volt az a lány, beszéd közben néztem a zöld szemét, és téged láttalak, nem engedted, hogy megérintsem. Ó, te fáradt lélek! Mondd, hát, mondd meg, kérlek, meddig bírod még! Hiszen te bejártad már a látható végtelent, ragyogóan fénylő csillagok mutatták utadat, és hulltak búsan, reményt vesztve sűrű, fekete pocsolyába. Arra azért vigyáztál, hogy a reményből nekem túl sokat ne adj, hogy megfáradt lovaim túl frissek ne legyenek, hogy végre nehogy megpihenjek fehérre mosott ágyneműdben. De hiába feküdne bele megfáradt testem, ha fülembe a vasútállomás tarka, ezerszínű zaja szólítana, hívna engem újra a nevemen, és vinne a láthatatlan, csábító erő. Hogy miért? Ne is kérdezd, nem tudom.

6.

Van itt egy ember, akit mindenki idiótának tart, én meg olyan értelmesen tudok vele beszélni. A szemében huncut okosság van. Könyörgök, én nem akarok beállni a sorba, mert amit ott osztanak, káros az egészségre.

7.

Tudom, hogy a mi vonatunk egyszer már eljött, de nem szálltunk fel. Talán féltünk, hogy soha nem fog megállni, és késő lesz minden más. Vagy csak én féltem, hogy amit kapok a pénzemért, a következő pillanatban semmivé válik? Kérlek, ne mondd azt nekem, hogy akkor gyáva voltam. Nem akartam, hogy ne legyen időd visszafordulni a meredek útról. Egyszer még eljössz, tudom. Vasakarattal, minden félelem nélkül, mert érezned kell, hogy annál szebb és jobb nem lehet. Vagy majd én megkereslek, akármilyen messze leszel, mert igenis akarlak, ennél jobban semmit. Látod, anyám? Nem kellett volna eldobnod, amikor még olyan kicsi voltam. Hiszen még akkor azt sem tudtam, hogy normális, ha lemegy a nap. Akkor még azt hittem, hogy örökké világítani fog. Amikor eljött a sötétség, iszonyatosan megrémültem, nem volt, aki megmagyarázza. Azóta is állandóan félek, mert nagyon ritkán ragyog igazából a nap, mert a dolgok eltakarják.

8.

Egy nagyon drága gyermek vagy, Rebeka! Ne legyél felnőtt soha, mert az nagyon rossz dolog. Addig élsz igazán, amíg gyermek tudsz lenni. Az okos, bölcs, buta, kétszínű felnőttek potenciális halottak. Állandóan kérem a Jóistent, hogy változzanak meg a dolgok, mert így össze-vissza minden nem jó, haláli. Olyan határtalanul, fantasztikusan tiszta, igaz szívből szeretlek, hogy így már kezd kényelmetlenné válni. Isten segítsen! Már teljesen egészségtelen ez az egész buli. Ejnye, Rebeka, igazán segíthetnél egy kicsit! Hát nem marhára nehéz így minden? Te énrám már nem is gondolsz? Jól van akkor, szia.

9.

Már megint ittam. Jól esett, és ettől minden más lett: elviselhetőbb. Írtam is róla egy verset, olvasd el! Fejem belelóg a mocskos WC-kagylóba, és miközben ellenállhatatlanul, vastag sugárban tör ki belőlem a mennyiség, elmerengtem az élet viszontagságain. Gyomrommal együtt a fejem is kiürült, és kidülledt szemeimet visszaillesztettem a helyükre, majd nagyot sóhajtva belebámultam a feszengve zajos, oltárian szűk, mocskos világba. Ha ez így megy tovább, csak lesz valahogy. De mi lesz a síró gyerekekkel? Ezért felelős az egész világ. Vagy ti nem úgy érzitek? Hát, akkor hogyan tovább? Az egyik óvodás már azt mondja a másiknak, hogy a kurva anyádat. Kitől hallotta, nem tudjátok? És aztán... na, jó. Azt hiszem, én soha nem fogom megérteni az embereket, és a világot.

10.

Én idáig még mindenhonnan csak elmentem, mert nem volt jó ott. Nem vagyok egy szuperzseni, de ettől jobbat produkálnék. Akkor nem szar ez az egész? Meg sem született a gyerek, és már halálra van ítélve. Nem akarok már semmit, csak úgy jól érezni magam, hogy másnak ne legyen rossz. Ezt meg nem nagyon akarják hagyni. Egy-két szó megtalál, és már padlón is vagyok. Fájdalmasan, zokogva sírnak a jézusian tiszta, igaz érzések, és már a gyermekmosolyok is kétértelműek. Az önös célok és érdekek nem néznek semmit, gázolnak mindenen keresztül, mert nekik semmi sem szent. Hát, bocsássatok már meg, és álljatok le, mert ebből lesz egy akkora sikoltás, hogy nem marad állva senki és semmi.

11.

A javát már elhordták, ami megmaradt, abból meg nemigen lesz valami. Röpködnek ugyan a borzasztó nagy igazságok, de azt mondom, nyalják ki! Én már nem fogom meg a gombomat, ha látok egy kéményseprőt. In medias res. Ahogy ezeket itt elnézem, mindegyik cipel a hátán egy nagy bagázst. És mindegyik azt hiszi, hogy övé a legbaróbb, a legszebb, a legnehezebb. A kínjuk mind ott van az arcukon. Szörnyű az egészben az, hogy egy pillanatra sem teszik le. Még tán akkor sem, amikor... Szóval értitek? Idáig rendben is volna, legfeljebb lesz egy nagyon ronda haláluk. Majd akkor rájönnek, hogy néha azért le kellett volna tenni azt a nagy, hülye bagázst, és egy kicsit széjjelnézni, hogy azon kívül vannak még dolgok, ami megérdemelt volna egy-két jó szót. Azt mondom, hogy nagyon észnél kell lenni. Először teljes erőből ki kell verni a nagyja gazt, aztán a dolgoknak a sora majd adja magát. Utána már tisztábban lát az ember. Tudni fogja, hogy merre, és hogyan tovább. Így aztán, Isten segítségével, biztosan elboldogulunk valahogy. Tervezgetnek, építgetnek, azt hiszik, hogy lesz belőle egy nagy okosság, ami majd mindenre megoldás. Pedig, ha tudnák?

12.

Nincs békesség ezen a Földön. De legalább a szívekben volna. Akkor egész más lenne az egész, mert talán még a madarak hangja is kitisztulna, tökéletesen értenénk, hogy miről dalolnak. Elmondanák nekünk azt, hogy igenis van olyan, amikor az ég tündöklően kék, és a napsugár is boldogan, zavartalanul végzi a dolgát. Emberiekké lesznek az arcok, és nem akarnak gáncsot vetni, ha esetleg közeledni akarsz hozzájuk. Én legszívesebben kéklő égből, ragyogó napsugárból építenék fel mindent. Úgy, tán, szép lenne. Na, persze a szivárványszínű rét. De abba is hagyom ezt, mert éppen itt megy el egy repülő, amely...

13.

Ezek itt megerőszakoltak, eltérítettek mindent. Torzszülöttek, bénák kerülnek ki kezeik alól. Nem teszik rosszul, csak lassan. Legalább a gyerekek ne szenvednének tőle annyit. Mily hangos már a gyereksírás! Biztosan, megszül a világ. Vajon kire fog hasonlítani a gyerek? Szerintem Hitlerre, vagy a sokfejű sárkányra. Istenem, a nevemet már teljesen megkoptatta a szélvészgyorsasággal, ólomlábakon járó idő. Nem őrzi már semmi, csak egy megsárgult, töredezett papiros. Csak néz réveteg, semmit nem értő arckifejezéssel, és arra gondol, hogy akármilyen ez az egész, jó volna még egy kicsit. Mert bizony, csak volna még mit csinálni. Ha nem is minden, de legalább a lényeg kész lenne, hogy látnám, a gyermekek boldogan, gond nélkül szaladgálnak. De a gyereksírás egyre csak erősödik. Nem értitek? Hát mivé lesz ez az egész? Ezt, és így akarjátok végigvinni? Szadista őrültek! Majd térdre fogtok még hullni, de akkor nektek már túl késő lesz. Mindez azért, mert nincs hitetek az Úrban. De hát a szavaknak már semmi értelme sincsen. Így aztán nem tudom, miután fogjátok megérteni azt, hogy az Úr akarata nélkül rommá lesz minden. Átkozottak! Hitetlenek!

14.

Kiégetted a lelkedet, te gyönyörű, barna asszony. Ebeknek dobtad oda a lélek nélkül lélegző, szeretkező, farkaséhes testedet. Már görcsbe rándulsz a lehelet finom érintésére is, és nem tudod, hogy merre, hogyan tovább. Persze, most már ő nagyon fél, ha nem kell is, akkor is résen van, nehogy megint ne kapja meg, ami neki jár. Kérlek, bízzál a Jóistenben, mert még elhozza neked, amit szomjúhozol. Egy megértő, gyöngéd pillantásodért odadobtam majdnem mindenemet, mert nem féltem. Tettem már ezt máskor is, és az én Istenem engem mindig megdicsért. Aztán nem is fájt.

15.

Te tündöklően, vígan játszadozó napsugár, kérlek, ne haragudj a nagyon földi vágyaimért, hiszen ha jól tudom, én is csak embernek születtem, és a dolgok megérintenek, eljutnak hozzám. Bűneimért majd a Jóistennél én is biztosan felelek, és ha büntetés lesz is miatta részem, ígérem, azt is szívesen veszem. Tudod, én azt szeretném, ha mindig csak körülöttem játszadoznál, és vigasztalnád töredezett lelkemet boldog, gyermeki, jézusian tiszta, felhőtlen mosolyoddal.

16.

Mikor értitek meg már végre, hogy mindig az a hülye, aki annak nézi a másikat. Csak ott áll, és bárgyú pofával néz, mint egy ökör, aztán emelkedett intelligenciával rágyújt, és teljesen úgy tesz, mint egy érvényben lévő intellektuel. Szőrös pofával beugrik középre, majd úgy tesz, mint a legokosabb, aki mindenkinél három fejjel magasabb. Beszólt nekem, hogy én nem teszem, amit ő. Kérem, ne foglalkozzanak velem, mert már így is anyagilag zokni vagyok. Értsétek meg végre, hogy szart sem ér az egész. Milyen jó a normálisoknak, legalábbis azt hiszik, hogy...

17.

Félek. Nagyon ideges vagyok, és kurvára fáj a fejem. Persze, elég sok kávéval élek. Biztosan ez is, nem tudom. Ó, Atyám, hogy mennyire bunkó! Kérlek, Uram, add, hogy tovább éljek! Nagyon félek, hogy ki fogok készülni. Persze, ha már érte adtuk, ott egye meg a fene, azzal már úgyse leszünk előrébb. Ezek tényleg azt hiszik, hogy azzal, és ott, vége is van mindennek. Valóban érte adtuk, de ezzel még akkor sincs kész minden, mert a dolgok állandóan jönnek-mennek, és végzik, amit kell, hiába minden. Most mondd, hogy nem vagyok egészen hülye, mert nekem attól egészen jó lesz! Mindezek ellenére, ha valakinek tartod magad, akkor legyen tartásod, vigyázz magadra, mert ezek kirabolnak, elviszik mindened, és aztán nézhetsz. Egyszóval ennyi az egész. Talán csak jó lesz egyszer, hiszen a dolgok mutatják magukat. Ezt te nekem ne mondd. Érted? Ne érjenek ,,úgy” a dolgok téged, mert hidd el, hogy kinyírnak. Vigyázz! Pedig, olyan jó meleg lett volna! Nem szabad a dolgokkal odáig elmenni, hogy beleköpjön az ember a tükörbe. Exmittáltak.

18.

Itt állok, és most nem tudom, hogyan tovább, Ó, Istenem, segíts! Kérlek, Atyám, a szeretet soha ne múljon el, mert akkor minek ez az egész cirkusz. Ha ezt így tesszük, persze, hogy elegem van már. Szart. Nagyon sok már. Igen, a lány elég jól látja a dolgokat, de ettől még semmi sem más. Az emberek az önös célok érdekében képesek teljesen átváltozni. Nem tudom, hogy jól van-e így? Persze, nekik biztosan jól van. A dolgok meg csak úgy röpködnek a levegőben. No, de ha már érte adtuk, hát legyen. Érted?

19.

Kész káosz! Ez az öreg nő teljesen kiütötte magát, és elküldik. Persze, mert nekik így jó. A többi csak kukkol, hogy mi van. Miért ilyen majmok ezek? Csak néz, és nem lát semmit. Hogy ennek mekkora feje van! És még szemüveget is visel. Ez így együtt egy kész moloch. Hogyha ráérsz, figyelj, ne fordulj be, ha nincs kanyar. Láttam már tomboló, virágzó réteket, és a madarak sem zuhantak le az égből. Csak röhög és röhög. Lehet, hogy soha nem hagyja abba? Talán egyszer majd. Kérem, tessenek beszállni a körhintába, mert azonnal indul! Figyelem! Mindenki kapcsolja be a biztonsági övét!

20.

Talán, mert jött az életemben egy pár piros betűs ünnepnap, azért vagyok ennyire össze-vissza. Kérlek, Atyám, hogy ragyogjon fel az Ő arca a keserű bánatból. Vedd ezt a szál rózsát, és ezt az egy-két keresett vagy keresetlen szót, és fogadd el, mert tiszta szívből jön. A dolgokat egy kicsit jobban kellene összerakni, és akkor biztosan lesz belőle egy kis jóság. Igen, apró darabokra tört az én szívem. Ha egy pici darabkáját véletlen megtalálod, hajolj le érte, és melengesd langyos mosolyoddal.

21.

Annyira semmi közöm hozzájuk, hogy ez már kétségbeejtő. Ez van. Atyám, add, hogy a kődarabok megértő és szerető szívvé váljanak. Én csak így tudom elképzelni, hogy mindenkinek jó lesz egy távolabbi életben. Jézus, segíts! Hogy milyen a nap? Egy határtalanul bölcs, végtelen meleg, véget nem érő mosolygás tündöklő ragyogása. Ő az, aki tudja, és végzi a dolgát. Mi meg vagyunk az ostobák, a gyarló kishitűek, a hitetlen gonoszok. Egy fájdalmasan szaggató őrület és egy hamis butaság szenvedélyes melegágya az őrült vallomása.

22.

A zene, és minden más, ami szép és jó, átszűrve, foszlányokban jut el hozzám. Óriási sikoltás. Istenem, légy velem! De fájdalmas! Jézus, segíts! Maradnék egyben, ne szakadnék széjjel, mert sok a kutya, és széthordanak. Azt hiszem, vége. Ennyi. A vízszint csak emelkedik, és a gyerekek fájdalmasan zokognak, mert ez egy óriási, félő rémület. Már megint egy nagy sikoltás. Jézus hallatszik egyre halványabban a dolgok alól. Jézus, segíts, kérlek! Végül, egy pillanatra még egy végtelenbe nyúló, állati üvöltés. Ó, Istenem! Jézus, könyörülj! Hiszen a gúnyolódva röhögőkkel tele van már a hátizsák. Egyetlen igaz momentum az életemben, mikor a reggeli napsugár beragyogja a földet. Ez teljesen érvényes, visszavonhatatlan. A szerelem úgysem tart soká, marad utána a kiégett pusztaság. Búcsút int, és átveszi helyét a melankolikus, gyilkos háború, önpusztítás. Istenem, segíts! Én megpróbálom megérteni, hogy a dolgok azért lesznek igazán érthetőek, mert teljesen összefüggéstelenül működnek. Hiszem azt, hogy véletlenek nincsenek. Rengeteget tanultál, de nem eleget. Röhögünk, de nem tudjuk, hogy mit. MAGYAR SZABAD FÖLD szeretlek.

23.

Majd akkor, és ott, mint már egyszer... Azért, mert te parókát és álarcot viselsz, azt hiszed, hogy szebb és okosabb vagy? Tenger fájdalommal őrjöngő őrület, más már nem is érdekel? Ne tudd meg, én vagyok. Figyelj! Este mit csinálsz? Igazítsd meg az orrodat, mert görbe. Ne pofázz bele a dolgokba azért, mert hiszed, hogy okos vagy! Pedig, lehetetlen az. Ne tudd meg... Ne vágj pofákat, mert nem jól áll! Egyszerű? Én mindent egy az egyben, teljesen felfogok, és idegesítenek az apró, ismeretlen neszek, zörejek. Hát ennyi. Érted? Neked van csodálatos szemed és érző szíved, de kérlek, menj el, és ne rongálj, hiszen már úgyis kész vagyok. Csókok özönével és tejszínhabos kávé forró gyönyörével ébresztenélek fel minden napsütötte, áldott reggel. Térben és időben a dolgok mindig valahogy elcsúsznak, és így nem jöhet létre a nagy találkozás, de bízzál, reménykedj mindig, mert az a legfontosabb, hogy milyen lesz az embernek az utolsó órája. Élj tehát maradéktalanul. Imádom a mai reggelt, mert ettől várom a holnapit. Annamari, kérlek, ne dugd el annyira, mert unom a bújócskát. Hadd ne legyek már mindig én a hunyó! Ez az örökös keresgélés már teljesen az idegeimre megy. Soha nem felejtem el, hogy a rózsa kinyílt azon az éjszakán. Drága Szilvike, majd egyszer valaki megtalálja a romokat, és biztos épít magának valamit belőle. Amilyen szerencsém van, biztosan megint Ő lesz az. Hagyjon engem békén! Moloch! Félek, már üldözési mániám van. Mondd, tényleg őt szereted, a rózsát nem ő adta neked.

24.

Drága Rebeka, nagyon szeretlek. Neked még senki nem adott, csak elvett tőled. Elvették az álmaidat és a kedvenc játékaidat. Azt hiszem, mi ketten meg fogjuk állítani az időt. A nap minden reggel boldog mosollyal üdvözöl majd minket. Vígan játszadozó madárkák dalolásától lesz hangos ez az egész gyászos világ. Ne félj, kedves. Nem engedem, hogy a tükrödet összetörjék a tejszínhabos szájjal vigyorgó szatírok. Nem hagyom, hogy az angyali arcocskádat elcsúfítsák, mint a rózsaszínű gyermekálmot. Ne félj, Isten velünk van, és egy végtelenbe nyúló virágos kerten átvezet minket az örökkévalóságba. Hidd el, mi ketten megvalósítjuk ezt az örök álmot. Utóirat: a világ tele van gyilkos pofájú kalandorokkal, a szexualitás minden gyönyörét, fogalmait kimerítő egysejtűekkel, gyöngyfogú krokodilokkal és cápákkal. Ne félj, kedvesem, mi együtt vagyunk, és az Isten velünk.

25.

Ha mi ketten kéz a kézben megyünk, biztos kiérünk a napfényre. Ha majd odaérünk, egymás nyakába borulunk, és hálát adunk a mennyei Atyának. Vigyázni kell, mert ezek a halottat is megölik. Csak azt nem szeretem benned, hogy imádod a kutyákat és a szőrös férfiakat. A lényeg az, hogy ne tudják, honnan kapom a levegőt, amitől még élek. Vannak, akik Isten nélkül élnek. Nekik könnyű, mert nem kell vigyázniuk, hogy hová lépnek. És vannak a boldogan botorkáló barangolók, akik keresik a jót, az igazat. Nagyon nehéz a dolguk, mert egy Isten nélkül létező világban teszik ezt. Sok sikert, testvéreim! Találkozunk a tiszta és igaz ösvényen. Addig még sokat kell harcolni és szenvedni, de ne féljetek.

26.

Kőházakban laknak, amit óriási vaskerítéssel vesznek körül. Nagyon félnek, de nem tudják, hogy mitől. Hiába félnek, mert ami van, az úgyse lesz. Vannak dolgok, amihez jó gyomor kell. Ezekhez úgy kell hozzányúlni, mint a gyomorfekélyesek a háztartási kekszhez. Mindig csak kicsit, és sűrűn. Mindig készülünk valahova, de vonat nem akar jönni. Ezt a kérdést senki nem tudja megfelelni, csak az Atya. És ha itt lesz a vonat, mindenki tudni fogja, hogy hol kell kiszállni. Azt mondják, megszűnt a bársonyfoteles pali-világ. Pedig, az van, volt, lesz. Az ember általában olyan, amilyen a környezete. Biztos azért menekülök mindig, mert még sehol sem volt jó.

27.

Járd csak, járd a táncot, te bolond világ! Könnyen járhatod, mert ezerszer ezer ördög muzsikál. Táncoljatok csak, táncoljatok! Szerelem neked, béke hamvaidra. Új világ jön, talán feltámadsz. Sírás, jajveszékelés a te kísérő zenéd. Járd csak, járd, hiszen jogod van hozzá. A hitetlenek mind veled járják. A szelídek és a hívők méltatlanul zokognak. Mi adja néktek a talp alá valót? Menjen táncba mind, aki csak erre a zenére tud táncolni! Jutalmatok bőséges lesz ezen a haldokló világon.

28.

Egyedül vagyok. Teljesen egyedül maradtam. Akiket szerettem, elhagytak, akik meg engem szerettek, őket én hagytam el. Reményeim teljesen elfogytak. Mindenki csak a pénz után szalad, és mégis nagyon szegények maradnak. A szerelem, a szeretet oly kevés, hogyha elmondanám nékik, amit érzek, félek, hogy megijednének, vagy szívből kinevetnének. Így visszafordulok önmagamba, s a gondolataim titokban maradnak.

29.

Nem eszem meg a te kenyeredet, mert furcsán bólogatsz. Nem tudom, hogy mikor mondasz igent, és azt sem, hogy mikor nemet. Kétértelmű a te szavad, hív és eltaszít.

30.

El akarok szaladni, de te gyorsan átölelsz. Meg akarom csókolni rejtett arcodat.

31.

Ó, te megfáradt lélek, mondd hát, mondd meg, kérlek, hogy meddig bírod még? Hiszen te bejártad már a lehető végtelent, ragyogóan fénylő csillagok mutatták utadat, és hulltak búsan, reményt vesztve sűrű, fekete pocsolyába. Arra azért mindig vigyáztál, hogy a reményből nekem túl sokat ne adjál, hogy megfáradt lovaim túl frissek ne legyenek, hogy végre nehogy megpihenjek. Nagyon utálom a félelmet, hiszen amikor gyerek voltam, féltem eleget.

32.

A világ trafikjaiban megromlottak a régóta raktározott harminc filléres gyermekálmok. Igen, ha meleg helyen tárolják, erősen romlandó. Jön. Ellenállhatatlan, elemi erővel indul, hömpölyög. A büszke tornyok, felhőkarcolók, virágzó szántóföldek, és minden, ami az emberek által jött létre, alámerül az Isten által földre bocsátott háború pusztításában. Amerre a szem ellát, vér és hullahegyek. Uram, ments meg minket!

33.

Apokalipszis. Az élet utolsó órájának hatvanadik perce. Az emberek átváltoznak kardfogú tigrisekké, eléneklik a Himnuszt, és egymás torkának esnek. A világon lévő hüllők, utálatos csúszómászók beözönlenek az ország házába, és megnyitják az országgyűlést. Rózsaszínű csecsemők vérrel koccintanak. Az álomarcú lány egy őrült pillanatban szexelt egy éppen arra járó kóbor kutyával. A tejszínhabos szájjal vigyorgó szatírok összeszedték a nyugdíjas öregasszonyokat és a terhes anyákat, és kihajtották őket a vasútra krampácsolni. Ezt megelőzően összegyűjtötték a lebegő, rózsaszínű gyermekálmokat, megerőszakolták, majd beletaposták a sárba. Utálom a kutyával szexuáló nőket, a buzikat, a köcsögöket, meg mindent, ami nem Istentől való.

34.

Nem akarlak feleségül venni, Rebeka. A fantasztikus, lágy tavaszi szellőt még senki sem tudta eltulajdonítani, mert olyan, mint egy pajkos gyermek. Néha megpihen, majd diszkréten odébb áll.

35.

Vannak emberek, akik az egysejtűektől származnak, vannak, akik a majmoktól, és vannak a boldog menetelők. Ők Isten igazhitű gyermekei. Én még soha senkivel nem értettem így meg magam. Isten segítsen útjainkon. Ez egy fantasztikusan csodálatos érzés. Légy boldog, Rebeka!

36.

Akkor már útra kész voltam. Újra közel voltak a dolgok, és tisztán láttam őket. Voltak nagy, erős hajók, amivel útra kelhettem volna, kihajózni a háborgó tengerre. De én nem szálltam fel, mert a viharos hullámok között ott vergődött egy szívszaggatóan árva, lélekvesztő bárka. Nem tudom miért, engem az ilyesmi mindig rabul ejt. Hozzá is láttam. Szét volt ott minden szakadva. Elég sok időbe telt, míg megállapítottam, hogy melyik darab honnan szakadt le. Ezeket átgondolva, aprólékosan megerősítve visszahelyeztem. Végül el is indultunk, de volt valami a bárkán, ami lehetetlenné tette a tiszta, gyors előrehaladást. Most már teljesen elvesztettem újra a dolgok feletti uralmat. A lélekvesztő majd talál újra egy erős kormányost, és megint szeli a hullámokat. De valamit ottvesztettem a bárkán, ami életbevágóan fontos, és kérem a becsületes megtalálót, hogy jutalom ellenében juttassa vissza hozzám. A bárkát egyébként Rebekának neveztem el. Kérem a Jóistent, hogy aki nem ért hozzá, az ne próbáljon felszállni rá, mert mindent újra el fog rontani. Drága, kedves Rebekám! Ne ússz veszélyes vizekre! Viszontlátásra. Csak az idő ne járna ilyen iszonyúan lassan, mert nem láthatlak hamarosan. Ha nem hozod vissza, amit elvesztettem, úgy érzem, végem. Ha nem adtam volna bele a szívemet, lelkemet, akkor biztos nem sikerült volna. De most mi lesz? Ez téged nem is érdekel? Vagy túl kíváncsi vagyok?

37.

Az álmok emberszínű, varázslatos függönyein keresztül láttalak meg. Ne is tagadd, te vagy az. Ne torzítsd el az arcodat, hogy megfelelj az Isten nélküli világnak, mert hidd el, ami neked van, az nem a véletlen műve. A Jóisten adja neked az erőt. Egy kicsit szégyellhetnéd magad. Akkora rumlit csináltál, segíthetnél rendet rakni. Na, jó! Először kidobálok mindent, ami nem kell. Ami megmarad, ahhoz nagyon óvatosan kell hozzányúlni, de mindenképpen helyre kell pakolni. Ha újra rend lesz, gyere el megint nyugodtan. Tedd kezembe újra a kezed, és mosolyogj meleg nyugalommal háborgó lelkemre. Szeretlek, Rebeka! Ha voltak gyenge pillanataid, ne szégyelld, ne tegyél szemrehányást magadnak, mert Krisztus is a gyengéket, a betegeket kereste fel. A lényed megtörtént. Kerestük egymást, és találkoztunk. Szeretem, ha esik az eső vagy fúj a szél, mert mindig te jutsz eszembe. Olyan ez egy kicsit, mint az isteni szabadság, a tisztaság. Hogy velem mi van? Hát keresnem kell még egy kicsit a dolgokat, mert a nagy felfordulásban egy pár dolog elveszett. De szép lassan minden előkerül majd. Csak a csecsemőnek nem jön el a szülője, állandóan sír. Ez lassan megőrjít. Nem tudom, meddig bírom még. Talán még ma. És aztán? Azt hiszem, ezzel vége, nincs tovább. Ha fel is veszik néha, és gügyögnek hozzá, akkor kielégítik az önző vágyaikat, aztán mennek tovább, mert valami sürgős: ,,Ott még mozog valami, lépjünk rá!”

38.

Drága Rebeka! Nagyon sajnálom, és boldogtalan vagyok, mert eljöttél, de nem találkoztunk. El kellett utaznom a gyerekekhez, mert besokalltam az itteni egésztől. Te megértesz. Végtelen boldogsággal vettem át a levelet, amit itt hagytál. Figyelj! A világ azt mondja, hogy beteg vagy. Csakhogy az a világ már haldoklik, delirál és félrebeszél. Nálad egészségesebb, tisztább lánnyal még nem találkoztam. Ne törődj vele, hogy ők, a tejszínhabos szájjal vigyorgó, egysejtű szatírok mit mondanak. Nagyon szeretlek, Rebeka! Siess hozzám!

39.

Bűnöm lángoló örvénye húzza egyre mélyebbre teljesen megtört, vérző lelkemet. Ha Istenem nem volna nekem, már rég nem lennék én sem. Tévelyegve nézek az égre, mert nem tudom, miért élek még. Nagyon sok jót kellene cselekednem, súgják a lelkek. Bűneim talán így elcsendesednének. Testem – a bűneim melegágya – újra és újra csapdákat állít nekem. Primitív, gyarló vagyok, mert még mindig újra bűnbe esem. De én nem vagyok Jézus, a bűntelen.

40.

Egy pillanat, egy pillanat volt csupán. De milyen is volt? Miért tette ezt velem? Felemelt a földtől, és repített a fellegek közé. Elváláskor csupán egy futó puszival akartál búcsúzni, de én kértem az ajkad bársonypuha melegét. Amikor megérintetted a szám, újra átéltem a szerelem gyönyörű, csodálatos fájdalmát, teljesen körülvett rózsa-finom ölelésével, azonnal megértettem, hogy újra egy mézédes fogságban vagyok. Téged elvitt a vonat, én meg maradtam töredezett álmaimmal.

41.

Az embernek tudni kell, hogy mikor, hova nyúl, és hogy milyen mélyre. A létrehozott és megcsinált korlátok között nem tudok élni. Hej, emberek, bontsátok le a boldogságnak önmagatok által felemelt korlátait!

42.

Ne félj, ha fúj a szél, kedves Rebeka! Tartsd oda az angyali orcádat, és érezd át boldog barangolását. Még a szél is szeret.

43.

Egy véget nem érő, boldog pillanatban a Csendes-óceán ondóvá változott. Az emberiség indulót harsogva kéjes vigyorral a pofáján belemenetelt. Mézédes bölcsődalt dúdoltak a habok. Ezen a nap nyugaton kelt fel a nap, és keleten tért nyugovóra. A jugoszláviai mocskos háborúban megerőszakolták a terhes anyákat, az általános iskolába járó gyereklányokat. Géppisztolyt akasztanak a kislányosan mosolygó tizenévesek nyakába, és ölni tanítják őket. Ömlik a szenny, Atyám.

44.

Milyen oltárian szűk és mocskos akol ez, amiben élünk. De még itt is igyekszem, hogy ne lépjek senkinek a lábára. Mindig forog a fejem, mert nem tudom, hogy mikor, honnan akar beleharapni valaki a hátamba. Az ételembe állandóan beleköpnek. Nem tudom, meddig bírom. Engem ők tanítottak, a lágyan, szelíden barangoló déli szél, a csontig hatoló északi, no, meg a dübörögve visító gyorsvonatok morajló tehervagonokkal körberakva, a fényes és lepusztult várótermek szigorú tekintetekkel, sétálókkal, utazókkal, rendőrökkel. Ezzel tele is a hátizsák. De mindez jó volt, mert így lett egész a nagy bagázs. Nem bántam meg semmit. Csak nagyon keservesen sír egy kisgyerek, mintha soha nem akarná abbahagyni. Ez állandóan zavar. Az emberek általában nehezen viselik, hogy nem múlik rajtuk semmi. Még az sem, hogy milyet szarnak. Lehet, hogy ezért olyan arrogánsak. Pedig, ők mindig sokat és nagyot akarnak, és ha ez nem sikerül, lövöldöznek össze-vissza. Ahol, és amikor a betegek az egészségesek, rúgnak, vágnak, csípnek, harapnak. Van, mikor már félek, de nem ijedek meg. Viszem tovább a dolgaimat, néha cipelem. Elegem van a szép dolgokból. Át akarják festeni a szobámat. Kérlek, ne cukrozd fel úgy a kávémat, mert hányingerem lesz. Csak néz és vigyorog. Azt hiszem, tudom, mit gondol. Fájdalmas szabadság.

45.

Nagyon vártalak, de nem jöttél. A szívembe élesen belehasított, hogy szabad vagyok. Nagyon édes rabszolgaság volt. Majd elmúlik ez is. Itt hagyom azt, ami már nem kell, de majd vigyázok rá. Nem feltétlen foglak keresni. Szerencsére elég nagy a bagázs. Szeretek mezítláb lenni. Azt hiszem, így közelebb érzem magam a dolgokhoz. Sok jóról lemaradtam, míg téged vártalak, a nagy Jót, a Legszebbet. Nem túlzottan érdekel úgy a szex, ahogy te akarod. Csináltam már úgy is, de sokat vesztettem. Hagyj békén egy életre! Csak azt várom, mikor mondod azt, hogy hülye vagyok, mert nem értesz semmit, pedig már az ágy is kész volt, és lett volna sok virág is. Lehet, hogy te robbantottad ki az indokínai káoszt?

46.

Házasság. Menekülés. Útkeresés. Helycsinálás az életben maguknak és az utódoknak. És végül megteszik, összeházasodnak. Olcsó hazugságok égszínkékre festése. Gyönyörök és élvezetek artikulálatlan hörgésbe való átmenete. Jön a gyerek, egy vagy több. És most ki, kinek a rabszolgája? Végtelenbe nyúló vádaskodás. A gyerekek érzékenyek és gyorsan tanulnak. Az alperes és a felperes némán tudomásul veszi. Jaj, csak önző vágyaik kielégüljenek! Apokalipszis. A gyomrom nem képes magáévá tenni a legfinomabb ennivalót sem. Nem tudom, mi lesz. Fantasztikus bennem az élni akarás. Istenem, segíts!

47.

Milyen is a te szád? Úgy érzem, minden szó méltatlan arra, hogy valósághűen tükrözze. Amikor megcsókolom, hiába várom, hogy visszacsókolj. Olyan finom bársonyt még nem készítettek, amilyen finom a te szád. Éjjel-nappal állandóan csókolni szeretnélek. Milyen a te szemed? Ezerszínű. Kétezer értelműen nézel, amikor rám tekintesz. Nagyon sokat beszélsz, és mégsem értek belőle egy szót sem. Ha jól látom, telve van szenvedéssel és kétértelmű vágyakkal. Te egy rabszolga vagy, önmagadé és másoké. Ha Isten, és te is úgy akarod, sokat beszélhetünk még az isteni szabadságról. Jézus sokat tud neked segíteni. Hogyne szeretnélek ennyire, amikor a kezeim között születtél meg! Isten által jöttél el hozzám.

48.

Hagyom, hogy úgy legyen, ahogy ő akarja. Áldás, békesség legyen a mi szívünkben és lelkünkben. Nagyon kérlek, kedves, ne lázadj a sorsod miatt. Ha jézusi szeretet van a te szívedben, és ha átérzed a teremtés csodálatosan egyszerű varázsát, érezned kell Isten szeretetét és jóságát. Mindig ezekre kell gondolni, és máris nem lesz olyan szörnyű az emberi hitetlenség, butaság, az ezekből eredő, kézzelfogható kegyetlenség, ami ahogy ígérve van, elnyeri méltó jutalmát. Így lesz majd a tiszta szívű, őszinte és jó akaratú hívőkkel is. Kérlek, kedves, ne félj! Tiszta, igaz szívvel higgy, bízzál, és viseld el, ami körülötted zajlik. Hiszem és tudom, hogy Jézus eljön, és segíteni fog az ártatlan, tiszta szívvel szerető hívőkön.

49.

Az emberek általában becsomagolják a dolgaikat, hogy ne legyenek mellékízek. Érezhető a hátsó szándék, az undorító alattomosság. Ha bedőlsz, elrabolnak a tejszínhabos szájjal vigyorgó szatírok. Megcsömörödtél, hányingered van az egésztől. Menekülj oda, ahova ők már nem tudnak követni, ahol csak Istennel vagy, és azzal, akit Isten melléd adott. Boldog menetelés.

50.

A világ szennyvízcsatornájából előjöttek a patkányok, és meggyalázták a vecsési káposztaültetvényeket. Láttam, amikor remegő ajakkal, nyitott szájjal, tágra nyílt szemekkel elájultál, mert megláttad a férfi szőrös mellkasát. Folyékonnyá váltál, majd belefolytál egy mocskos pohárba, ami én voltam. Szeretlek, Rebeka. Isten, segíts! Nem akarok megzavarodni. Egyszer majd fentről le fog szállni egy Nagymenő Isten, és mindent helyre fog pakolni. A levegőt félelem nélkül fogjuk használni, és a kapcsolataink is csodálatosan tiszták lesznek, félelem nélkül valók.

51.

Mondd, mit érzel, ha gyermeket látsz sírni? Mondd, mit érzel, ha felnőttet látsz a rossz fogaival nevetni? Én is voltam gyermek, én is sírtam, mert felnőtté kellett válnom. Nyissatok ablakot, mert megfulladok! Mondd, mit érzel, ha az emberek vérüket ontják, és a levegőt méreggel bomlasztják. Nyissatok ablakot, mert megfulladok! Ne harcoljatok, mert élni akarok! Érzem, hogy a fegyvert meg kell fognom, ha eljön az idő, és vért kell ontanom.

52.

Atyám, mondd meg nekem, hogy meddig mehet még ez az egész így, ahogy ezek teszik? A harag és a gyűlölet egyre csak halmozódik bennem. Sokszor már majdnem szétrobbanok a felismeréstől és a tehetetlenségtől. Könyörgök, Atyám, hogy hozd el szívemnek és lelkemnek a megnyugvást, a békességet. Körülöttem az egész világon minden kiégett és elsorvadt a szeretet hiánya miatt. Mondd meg, Istenem, hogy miért élünk még! Meddig csináljuk így ezt az egészet? Ezek téged, és a te drága akaratodat nem ismerik, és nem is akarják. De hát akkor miből vannak ők? Halomra ölik a gyerekeket, mielőtt megszületnének. És mi a fene lesz velük, ha mégis elkövetik azt a hibát, hogy a világra jönnek. Ami kint várja őket, sok esetben rosszabb a halálnál is.

53.

Rázd le magadról a kényszerű, muszáj és bénító dolgokat! Gondolj többet Istenre, Jézusra, a szent akaratra! Ha mindig azzal törődsz, hogy mit szólnak az emberek, soha nem leszel szabad. Majd jöttök hófehér ruhában koszorúval a fejeteken, és mondjátok, hogy nem így akartátok. De nem tudjátok letagadni, mert a szátok széle véres lesz. Most végül ki a hunyó, kinek van igaza? Bízzuk a Jóistenre! Káposztafejű, öntelt bazárok az Istennek képzelik magukat, mert van egy-két dolog, amit össze tudnak rakni, és gyereket csinálni. Nekem meg a dolgok egyre jönnek, és most már nem tudom, hogy jó-e élni, vagy inkább jobb lenne meghalni. Mostanában nagyon félek. Hogy miért? Mert annyira sűrű és nyomasztóan fekete lett már ez az egész, hogy nemigen bírom már sokáig.

54.

Vagyok, aki vagyok. Vagy az, aki. Vagy amit te mondasz, ahogy te mondod. Hidd el nekem, hogy ez mind kevés.

55.

A színházban kevés vagy, mert nagyon sokat beszélsz, és semmit sem mondasz. Csináld csak, ahogy te szereted, ne foglalkozz velem. Én vagyok én, és te vagy te, nem dobom oda az arcomat, mert nem jó nekem, amit te mondasz. Ahogyan te mondod, ahogyan teszed, semmit sem ér, mert ez mind kevés.

56.

Világosan látom az életem legutóbbi szakaszát. A tényezői: személyiségzavar, delírium, látomások, alkohol, altatók. Azt hittem, hogy az egésznek vége. Az utolsó szó jogán mindig a Jóistent hívtam. Kértem, hogy segítsen rajtam és vezessen, vezesse hozzám a társamat, az életem párját és értelmét. Bekövetkezett. Eljöttél, Rebeka. Örök hálával tartozom a Jóistennek. Egy csapásra megszűnt bennem minden ortopéd gondolat: maró gyűlölet, kétkedés, bizonytalanság, elkeseredettség, hiábavalóság. Egyszóval minden, ami miatt nem éreztem azt a biológiai tényt, hogy élek. Hatalmas erőre kapott bennem az élni akarás. A barom víziókat is gyermekmesének látom. Kérlek, hogy soha ne hagyj el. Félek, hogy elvisznek tőlem a tejszínhabos szájjal vigyorgó emberek. Kérem a Jóistent, hogy adjon nekem erőt. Soha ne fordítsd el angyali arcodat.

57.

Látomás: láttam Indokínát és a harmadik világot saját vérében fuldokolni. Jaj, Istenem, ne hagyd! A világ csatornájában a patkányok jóízűen elfogyasztották az Idegen szavak és kifejezések szótárát. A Nők lapját meggyalázták, és a szülni akaró nőket sterilizálták. Ó, Istenem, ömlik a szenny! Érzem a világ összes szenvedését. Hallom, hogy a világon lévő gyermekek sírása egyetlen velőt rázó sikoltásba robban. Az egészséges nőknek megbomlik az elméjük, és egy lezárt konzervdobozban keresik a választ az életük folyamán felmerült összes vitás kérdésre. 

58.

Menekülj, Rebeka! A világ azt mondja, hogy beteg vagy. Ne törődj vele, mert a világ már haldoklik, delirál, félrebeszél. Nálad józanabb, egészségesebb és tisztább lényt még nem láttam. Isten óvjon meg a világtól fertőzött emberektől. Mióta ismerlek, állandó kapcsolatban vagyok a nappal, a holddal és a csillagokkal. Hozzájuk őszinte vagyok. Keresd őket, mert ők nagyon szeretnek téged. Isten szeret és megóv, csak őszinte legyél hozzá. Ó, micsoda finom lélek, túlérzékeny tisztaság a te idegrendszered. Vigyázz, mert az emberek ezt nem látják, nem is érzékelik. Ne félj, mert ez Istentől való, ezt nem tudják megsemmisíteni. Ne veszítsd el a fejed, és ne hagyd, hogy az elkeseredettség uralkodjon a szervezeteden.

59.

Üdvözöllek, Kedves! Engem nézel, mint a Messiást, és őt látod, mint az Istent. Meddig bírja még önmagad ezt a kegyetlenséget. Nagyon szeretlek, mert jöttél, amikor a legjobban kellettél. Az Isten nagyon kegyes volt hozzám. Vigyázz, mert az örökös harc magad ellen az idegosztályra vezet. A kényszer házasságba menekülés pedig: ,,Vedd el a véres torkodat a késemről!” Igyekezz, hogy az Isten által egyedül találd meg önmagad. Ne menj bele kétes kimenetelű hazárdjátékba, mert talán mindent elveszítesz. Hidd el, neked még sok van, amit elveszíthetsz, ha nem vigyázol. Isten vigyáz rád.

60.

Minden reggel átölelem a napot, és felszabadult mosollyal üdvözlöm. Sokan azt állítják, hogy nincs Isten. Ezt nem minősítem. Azt hiszem, hogy látom a világot, és már nem félek. Addig félünk valamitől, amíg közelebb nem jön, és meg nem mutatja magát. Persze, a félelem megöli a lelket. Légy óvatos, mint a kígyó az éj sötétjében. Kérlek, ne félj, mert az angyalok vigyáznak rád.

61.

Van az úgy, hogy a nap érted is folytatja útját. Rebeka, neked van önálló elképzelésed, és nagyon kedves akaratod. Ezt próbáld meg bevezetni a világ vérkeringésébe. Tudom, hogy ez nem megy könnyen, de ha ezt határozottan tudatosítod, és megszilárdítod a kedves kis elmédben, minden nagyon egyszerű lesz. Jól tudom, hogy az élet tele van megpróbáltatásokkal, és sokszor keserű csalódásokkal. De sosem vagy egyedül, mert Isten veled van. Apokalipszis. Egy hónappal ezelőtt még zsilettpengét éleztem az ütőeremhez, és úgy néztem ki, mint Hirosima.

62.

Látom az arcodon a győztes lekicsinylő mosolyát. Egy kicsit büszke vagyok rád, mert elhitted nekem, hogy erős, nagyszerű lény vagy. Azt hiszem, hogy nagyon kimerültem ebben a háborúban, most nagyon sokat kell pihennem. Szeretném hinni, hogy most már mindig nagyon erős leszel. Figyelj, és ne pazarold el az értékeidet. Így aztán kevesebb lesz az esélye annak, hogy elgyengülj. Kérlek, hogy kímélj meg részvétkívánataidtól. Ha én adtam is neked, úgy érzem, hogy mindezt hátsó szándék nélkül tettem. Azt hiszem, jobb így, hogy nem erőltettük a szexet, mert akkor pokoli nehéz lenne. Ne menj át az úton, ha túl nagy a forgalom, mert összetöröd magad. Inkább ülj le egy kicsit, és várj. Ha majd újra találkozunk, biztosan megint nagyon boldogok leszünk, mint régen, mert azok a boldog pillanatok feledhetetlenek. Akkor állt az idő, és minden mosolygott. Ugye, így volt, kedves? Nagyon foglak mindig szeretni. Ennyi jogom talán még van.

63.

Nincs neked egy önálló mosolyod, csak ha a nap a szűz fényével a meztelen arcodra ráragyog. Aki ma rád néz, nem nevet. Rád tekint, és továbbsiet. Indulj el a fény útján! Kövesd a tisztaságot! Ne félj a sötét fellegektől, mert mind mulandó, s majd átveszi helyét a tündöklő napsugár. Ez a boldog napsugár átveszi majd a hatalmat, és uralkodni fog az idők végezetéig. Ha mi ketten kéz a kézben megyünk, biztosan kiérünk a napfényre. Ha majd odaérünk, egymás nyakába borulunk, és hálát adunk a Mennyei Atyának.

64.

Olcsó élvezetet hajszoló, kócos ifjúság, ócska kis nőstények, nagyra hivatott hímek marják az életet, mint a ló a tököt, és közben azt hiszik, hogy ők a nagymenők.

65.

Mióta egyedül maradtam, kénytelen vagyok mindent leírni, mert nem vagy itt, hogy elmondhassam. Remélem, ha eljut hozzád, elolvasod, amit írtam. Figyelj, Édes! Mindig attól félek, hogy be fog hozni a mentő. Szépen kérlek, hogy légy erős, és gondolj arra a kis tökéletes társadalomra, amit ketten fogunk építeni az Isten segítségével. Tudod, hogy ehhez pénz kell. Ez egy komoly kihívás nekem. Kicsit nyomaszt a feladat, de a lényeg, hogy nem félek. Bízom a Jóistenben.

66.

Addig örülök, amíg azt mondják rám, hogy bolond vagyok, mert ebből tudom, hogy a jó úton járok. Próbáltam már azon az úton járni, amire azt mondják, hogy normális, de az nem volt jó. Kérlek, Atyám, vezess engem azon az úton, amelyik igaz, és jó az embernek. Add, hogy ne utazzak túl mélyre, mert már nem lenne annyi erőm, hogy újból felálljak. Annyi az egész, hogy nem mindenki egyformán éli meg a dolgokat, amire azt mondják, hogy kóser, vagyis teljesen normális, nekem teljesen üres az, és nem az Istentől való. Ettől már nagyon fáradt vagyok.

67.

Emberek, kérlek benneteket, hogy ne haragudjatok rám, de ahogy, és amit tesztek, azt már nem bírom tovább. Állandó feszültségben, idegösszeomlás szélén és összevisszaságban éltek minden érzés nélkül. Ahogy az egészet csináljátok, az egy moloch. Senki a világon nem jön, hogy segítsen. Elmegyek megint, pedig tudom, hogy többet, jobbat úgysem kapok sehol a pénzemért. Nagyon utállak benneteket, robotpatkányok. Sehol nem volt még olyan jó, mint a börtönben. Biztosan megyek vissza nemsoká. Ez az egész nem ér egy kalap szart sem. Sok köcsög, buzi majom egy rakáson. Szopjátok le egymást! Ez lesz nektek a buli, szar, szemét patkányok. Nyaljátok ki! Nem bírok beilleszkedni a társadalomba. Tetű szemétládák! Rohadt az egész, és bűzlik, mint a vecsési savanyú káposzta. Rohadt állatok! A gyerekeitek sem lesznek különbek. Szarjátok össze magatokat! Engem akkor sem fogtok elpusztítani. Amit csináltok, egy rakás szar. Kurvára szeretitek a csicskákat: ,,Igen is, kérem tisztelettel, hová parancsolja?” Ebből sem tudom meg azt, hogy tényleg mi van. Egy nagy diliház, aztán kész. Igazán így van? Akkor én biztos szétestem. Kérem, kérem szépen, mondja már meg valaki, hogy ezzel még nincs vége az egésznek. Ugye, anyám, nincs? Azt szeretném, ha nem így lenne. Anyám, te nem mondtál semmit nekem, de az akkor úgy volt jó. Biztosan azért, mert akkor még fiatal voltam, mindenképpen szebbnek láttam a dolgokat. Ezek most már ki akarnak nyírni. Félek. De küzdeni akarok a végső leheletemig. Istenem, adj erőt! Jézus, segíts! Isteni erők, hívlak benneteket, legyetek velem, vigyázzatok rám! Atyám, legyen meg a te akaratod, mert csak úgy lehet jó. Úgy érzem, hogy szörnyű károkat tesznek bennem az elhangzott szavak. Borzasztó romboló hatással vannak rám sztereóban a zajokkal. Ezek géppuskával meg aknavetőkkel akarják lelőni a pici pillangókat, és harckocsival viszik a gyerekeket az oviba.

68.

Ugyan már, ki vagy te, és mi az, amit te tudsz, én meg nem? Azt tudod, hogy nedves a víz, én meg azt, hogy szív nélkül szart sem ér az egész buli, mégis olyan nagyra vagytok vele, pedig ti sem szartok parfümillatút. Piszok nagy teher néha az élet. Mégis mennyire majrézunk, hogy talán ezzel vége. Jézus tudta, mégse majrézott semmitől. Mi lehet az, amiben ezek hisznek? Mi az a borzalmas nagy valami? Azt hiszik, hogyha ők nem lennének, nem menne semmi, és nem lenne frankó az egész? Ezek így viszik végig, és ha mégsem megy a dolog, akkor káromolják a Jóistent, hogy ő a hibás. Akkor miért mondják azt, hogy nincs? Ez fura. Akkor mondják, amikor a WC-én vicsorítanak. Ennyi az ő hitük, s ezzel vége. Mennek pusztítani tovább azt, amiért élni érdemes. Azt tudom, hogy harcolni és utálni szeretnek. Hogyha meg valamit adnak, azt hiszik, hogy ők segítettek a világra, nélkülük nem lenne semmi. Hogy néz engem?! Pedig nem is él, csak létezik. Vagy talán el akar rabolni? Ezek a marhák azt hiszik, hogy milyen okosak, milyen sokat tudnak. Azt már tudják, hogyan kell elpusztítani, ami szép, jó és természetes. Csak az a rossz az egészben, hogy másoknak is be akarják dumálni, hogy így kóser. Szar az egész bagázs, engem már nem érdekel. Csak azt nem tudom, hogyan tovább. Milyen nagy bűvészek, órákig beszélnek úgy, hogy nem mondanak semmit. És ezt komolyan is gondolják. Az egészben az a buli, hogy a lényeg rejtve marad. Annyit tudnak kavarni, hogy a végén ők sem találják a kijáratot.

69.

Milyen nagy kár, Rebeka, hogy már nem beszélsz hozzám. Nem jó, hogy van Sátán. Vagy így kerek az egész? Nincs, akivel megosszam a rettenetesen fájó vagy féktelenül szabadon száguldozó gondolataimat. Imádom a Jóistent, hogy egyáltalán segített, és előkészítette a találkozásunkat. Egy kicsit reményt vesztve, de mégis bízom benne, hogy újra találkozunk, és megint miénk lesz az Istenadta szabadság. Lehet, hogy hülyeség, de rettenetesen szenvedek, amióta nem látlak. Nem tudom, honnan jöttél, ki vagy, mi vagy. Úgy veszem az egészet, hogy az Isten akarta, hogy így legyen, s így valamivel könnyebb. Nem játszok tovább bújócskát, mert mindig én vagyok a hunyó. Hagyjuk abba az egészet! Van nekem három szép gyermekem, ha velük játszom, az faer dolog. Nem hiányzik már a szívszaggató őrület, elég nagy marhaság így is az egész. Kurva erősnek kell lenni, hogy ezt tovább tudjuk vinni. Majd megint jönnek a dolgok, és írok tovább.

70.

Általában véve utálom az embereket, mert nem ismerik el a Jóistent, mint a legfelsőbb jót, szépet és igazságot akaró hatalmat. Emberek, mikor lesz az, hogy mindenki megfogja a másik kezét, és azt mondja: ,,már nem haragszom rád, szeressük egymást!” Isten ezt akarja. Nem látjátok, nem veszitek észre, hogyan és hová rohantok? Letapostok mindent, amiért élni érdemes. Pokoli, ezt nem lehet ép ésszel kibírni. A végén, ha majd nem bírjuk tovább, jön majd egy mindennél nagyobb sikoltás, aztán csend lesz, óriási csend, mert megszűnik minden. Ezt nem tudom másként elképzelni. Úgy látom, a Jóisten egyfolytában sír és zokog, mert valami nem jól sikerült, ezért minden romba dől, mert megszületett a földön az utálat, a gyűlölet és a brutalitás. Ember, tényleg nem látod? Vagy ha látod is, gyorsan becsukod a szemed, és tovább sietsz a dolgoddal, mondván, majd elintézik. Így jó és kényelmes neked? Hidd el, pajtás, így semmi nincs jól, de valahol máshol majd biztosan jó lesz.

71.

Kérlek, Istenem, ne hagyj el minket! Rebeka, Isten velünk van, és vezet minket az idők végezetéig. Micsoda világ ez? Nemi erőszakot vesznek a terhes anyákon. Apokalipszis. Az emberek rendelkeznek a szeretet elhintett magvával, csak felszínre kell hozni. Ennek a csodálatos érzésnek kell átadni a hatalmat, ez Isten akarata. Találkoztam a legcsodálatosabb érzéssel, amiért érdemes élni, ami Istentől ered. Hálával telt szívvel köszönöm neked, Mennyei Jó Atyám.

72.

A pólót, amit itt hagytál, mindig hordom. Olyan érzést ad, mintha a drága, meztelen tested simulna hozzám. Nem szaladok el, eggyé akarok válni vele. Erről az érzésről nem kell, hogy tudjanak az emberek, elég, ha Isten tudja.

73.

Az élet nem tűri a gyenge, sérülékeny, kifinomult idegrendszerű angyalokat, kegyetlen következetességgel eltapossa. Engem számtalanszor hatalmába kerít az az érzés, hogy a gyomrom ki akar szakadni a testemből, és minden vágya az, hogy tőlem függetlenüljön.

74.

Nagyon félek. A dolgok állandóan jönnek, és meg akarnak ölni. Azt hiszem, nagyon hiányzik az emberi kapcsolat. Te vagy nekem az egyetlen, és te is el akarsz hagyni. Ha ez megtörténik, nagyon kívánni fogom a halált. Ne félj, nem teszem meg, mert a Jóisten nagyon megbüntetne érte, örökre elkárhozna a lelkem, és én jól akarom még érezni magam a drága gyermekeimmel is. Mindenki csak bambán vigyorog, tele szájjal káromolja az Istent, vagy látszik, hogy a legszívesebben belerúgna a másikba. És amikor a szexről beszélnek? A legocsmányabb fertő. A lényeg, hogy ők jól érzik benne magukat, de hát akkor ki az, aki még igazán látja a dolgokat, és értelmesen tud róla beszélni. Ha egyszer ilyet találok, soha nem engedem el.

75.

Az embernek vigyáznia kell, hogy ne harapjon túl nagyot, hanem mint a gyomorfekélyesek, sűrűn és kicsiket. Kérlek, ne mondd azt, hogy imádsz. Csak szeress, és fogadd el ezt a szakadt csavargót, aki Közép-Európa összes állomásának várótermében álmatlanul éjszakázott, miközben gyorsvonatok végeláthatatlan hosszúságban száguldoztak át a gerincén. Hidd el, ő akkor is a szépről álmodott, a nagy találkozásról. Nem akarom most senkivel megosztani a gondolataimat, csak veled. Voltak idők, amikor mindig egy golyószóróról álmodtam, amelyikből sohasem fogy ki a töltény.

76.

Igen, a szél. Neki van önálló akarata. Boldogan, önfeledten száguldozik, és felveszi a kapcsolatot minden létezővel a világon. Ő nem gonosz. Amikor megáll pihenni, boldogan tekint széjjel, és önelégülten bólint: minden jól nevelt, és rendes. Az emberek pedig befogni akarják, hogy nekik szolgáljon. Istenem, segíts, könyörögve kérlek!

77.

Elmentél. Azóta se szólsz egy szót sem. Megszűnt minden emberi kapcsolatom. Ha ezt tovább teszed, nagyon kegyetlen vagy. Nem tudom, milyen külső vagy belső dolog kényszerít rá, hogy így viselkedj. Ha valami okot adtam rá, ne haragudj, nem akartam. Nem kérek tőled sokat, csak annyit, hogy néha szólj hozzám, vagy tudasd velem azt, hogy ne foglalkozzak veled, mert ez neked nem buli. Akkor majd megpróbálom lezárni az egészet, s úgy folytatom tovább, ahogy tudom, ahogy megtanultam. Tudom, hogy van elég, amit sajnálhatnék, de nem teszem, mert csak használt valakinek, ha nem is sokat. Remélem, ezen túl erős leszel. Egyet mégis megéltem veled, mert amit egymásnak adni tudtunk, arra nem sokan képesek. Hogyha talán mégis, akkor nagyon tudnak titkot tartani. Nagyon fájnak a dolgok, és úgy érzem mindig, hogy meg akarok fulladni. Ilyenkor mindig Istenre és Jézusra gondolok. Csak egyedül nehéz. Remélem, hogy eljön az igazi segítség. Nem tudom, te mostanában hogyan érzed magad. Szeretnék veled egy kicsit beszélgetni. Talán a legnagyobb baj az volt, hogy annyira beléd szerettem, és ettől megijedtél. Egy kicsit úgy szerettelek, mint a gyermekemet. Hát nem hülyeség? Nagyon kérlek, írjál nekem, vagy hívj fel. Úgy szeretnélek megcsókolni, mint még senkit.

78.

A jót, az érdemest mindig a pitvarban tartották egy papírzsákban. Ünnepeken mindig beöltöztek illendő fehérbe, és vigyorogva elmentek a templomba ostyát zabálni. Lehet, hogy keresték az Istent, de nem jött össze. Aztán meg folytatták, ahol abbahagyták, mert mindig maradnak dolgok, amit tönkre lehet tenniük. Az asztalt is megterítik szépen, még a piros bor is rajta van, sőt itt-ott még imádkoznak is. Emberek, ha nincs igaz hitetek az Úrban, akkor nagyon féltek, amikor dörög az ég, és összerogytok a legkisebb probléma láttán is, vagy lövöldöztök össze-vissza.

79.

Lehet, hogy jót akar, csak rosszul adja elő. Eltűnik a lényeg a sok szó között, és nem tudja már, hogy mit is akart valójában. Keresi a szépet, a legjobbat a hervadt dolgok között. Megfogja, de aztán eldobja, mert pénzben kifejezve nem sokat ér. Kérlek, lásd meg a lényeget, és figyeld a tényeket, akkor megtudod majd, hogy mit takar ez az őrült zűrzavar. Meglepetésben lesz majd részed, de ne szaladj el, mert majd lesz, aki a kezét nyújtja, és bátorságra hív. Nekem van hitem a dolgok mögött, csak mindig keresnem kell. Nyitva a szemem, és jól figyelek. A lényeg nem kerül el.

80.

Micsoda ragyogás! Egy arc, nevető, örökké mosolygó, csodálatosan kristálytiszta forrás ezerszínű csengése. Maradj így mindörökre! Isten tartsa meg így drága, jóságos arcodat, hogy fájó emlékek, szenvedő harcok nyomot ne hagyjanak rajta. Maradjon meg a végtelen időkig. Az élet viharában, tudom, sok a kemény próba, de tudd azt, hogy sosem vagy egyedül. Áldás, békesség legyen veled, mert te egy ragyogó csillag vagy.

81.

Ó, ti rengeteget tudó, fantasztikusan okos, egekig emelkedett tudományokkal rendelkezők, akiket embernek neveznek! Mindenhez hasonlítani akaró, félelmetesen egysejtű, vagy a majomból származó jéghideg utálatosság! Nem akarlak szeretve szeretni benneteket, mert nem hasonlítotok az élő igazsághoz. Nem akarjátok elismerni, hogy nem ti vagytok a teremtés koronái, egy csodálatos, mindörökké tündöklő virág. Halleluja, ez nem háború.

82.

Vívjátok csak kőkemény, néha villámlóan csattogó, olykor sunyi, alattomos harcotokat ti jó, kegyetlen, győzni akaró, képzett harcosok. A Jóisten vívja azt tinektek majd, ha itt lesz az ideje. Hiszem és tudom, az élet élni fog, mert aki adta, így akarta. Aki arra érdemes lesz, örökké élni fog, és ez így csodálatos.

83.

Egy őrült vallomása, avagy szeretni nem szabad? Százezer volt feszültség. Orbitális detonáció. Ami maradt, egy szál virág. Lehet, hogy hülyeség. Talán van még, ami szép. Ha nem akarod, ne vedd komolyan, de szerintem így igaz. Egy őrült, vad szenvedély: ez én vagyok. Szeretem az igazi szeretetet. Őrült vagyok, mert őrülten szeretek.

84.

Alattomos, szuperaljas gondolatok! Mind el fogtok pusztulni a jóság és a szelídség kristálytiszta, emésztő tüzében, mintha soha nem is lettetek volna. Amíg vagytok, harc és pusztítás lesz. Néha már annyira elég ebből, hogy fekete a fehér, rossz a jó, ocsmány a szép, és utálatos a szeretet. Nem kérek belőletek, de ti rosszak és gonoszok nyugodtan alusztok, még tiétek a világ. Egy őrült ámokfutó háborúja önpusztító háború. Istenem, tényleg annyira rossz vagyok én? Az egész világ összefog ellenem. Így érzem, és tudom, hogy így is van. Atyám, nem szeretnék addig meghalni, amíg nem látom a béke és a szeretet győzelmét. Ezek csak beszélnek, beszélnek, mindig csak ugyanaz, nem mondanak semmit, ebben profik. Ők tudják, hogyan kell a világot megerőszakolni és kirabolni. Nyomorult konzervdobozok! De én ujjongok, mert már érzem a tisztítótűz fenséges, közelítő melegét.

85.

Üdvözöllek. Találkoztunk. Ez nem véletlen. A fájdalom, amit átéltünk és átélünk, az őszinte szeretet égető parazsa. Áldjon meg a Jóisten! Atyám, van még hely, ahol a szónak szerető, tiszta, igaz értelme van? Kérlek, Uram, vezess oda engem!

86.

Arcok sziklakemény, jéghegyhidegségű, szobormerevségű, olykor torz fintorba ránduló, érzéketlen érzésekkel. A császármetszés az, ami benneteket megszületni segített. Meg kellett, hogy szülessetek, hogy a tiszta isteni érzések bebizonyítsák, ők fognak életben maradni, és örökké élni. Ömlik belőlem a vad, szenvedélyes tiltakozás, hiába tudom, hogy győz a jó. Jéghideg fagyot leheltek az arcomba, mert nem akarjátok, hogy éljen a szívem. Szavakat mondtok nekem, mint dobálva éles tőröket, hogy megbomoljon az értelem. Nem futok el előletek, bár néha szeretnék. Tudom, hogy én sem vagyok már tiszta tőletek, de ha megtisztulok, örökké élni szeretnék.

87.

Álmodunk. Álmodjuk, hogy mindenki szeret mindenkit. Álmodunk egy mindenkit megértő, jótékony, tiszta és igaz érzést. Álmodjuk, sokan már biztosan hisszük, hogy Isten, Jézus van és él. Most már elég! Ne csak álmodjuk, hanem éljük is azt, ahogy szép és jó, és egyáltalán nem fájdalmas. Én még hinni akarom, hogy meg tudjuk csinálni. Ha nem, akkor minek ez az egész? Mindig csak az önző vágyak teljesüljenek? Önpusztító háború.

88.

Otthon. Már alig emlékszem az olykor mézédes bölcső ringatásának gyönyörűen lágy, szelíd hullámzására, a három édes gyermek féktelen, boldog és vidám kacagására. Mi ketten pedig vádoltuk egymást, miközben szeretkeztünk a marcangoló, keserű, rosszérzésű, csapnivaló színészek visszataszító és önpusztító előadásával. Nagyon fájt a játékunk, mert nagyon keserűen mindig hazudtunk, hogy minél tovább tartson a három gyerek tudatában, mi boldogok vagyunk. Most már vége. Én csavargó vagyok, ami mindig voltam, te pedig lettél egy pozitív hős, három gyermekét egyedül nevelő anya. Én lettem egy vasárnapi apa, akinek ha van annyi pénze, mindig szalad hozzátok, ugyanis szeretném, ha egymást mindig felhőtlenül szeretnénk. Akkor nagyon fáj, amikor elválok tőletek, mert sohasem tudjuk, mit hoz a holnap. Sok a háború, kevés a béke, rengeteg a király, a szolga egy se. C’est la vie. Reméljük, hogy jobb lesz.

89.

Szavak. Elfogytak az emberekhez szóló, tiszta, őszinte, igaz, szerető szavak. Azt hiszem, hogy háború van. Lehet, hogy világháború? A gyerekek, akik még nem rosszak, ők is átalakulva elpusztulnak? Lehet, hogy morbid gondolatok, de igaz. Ugye, lehet, hogy még nem vagyok teljesen őrült? Istenem, félek! Szétrobbanok, ha nem jön fentről a segítség. Itt lent megástuk a szeretet legsötétebb sírgödrét. Szadista állatok vagyunk. Nekem ez Apokalipszis. Végül is, talán még nem.

90.

Most már nem érdekel semmi. Legfőképpen az emberek nem. Bebizonyították, hogy nem szabad őket feltétel nélkül szeretni. De akkor teljesen olyan leszek én is, mint ők? Ordít a tudatom, én inkább egy pont akarok maradni. Jézus, könyörgöm, segíts, ha megérdemlem!

91.

Őrjítően hatalmas vihar van. Teljesen gátlástalanul darabokra akar szaggatni. Tombolj csak, tombolj, te átkozott, száz foggal vicsorgó, kielégíthetetlen, aljas vágyakozás. Lehet, hogy szétesek, vagy lehet, hogy egyben maradok. Legyen, ami lesz. De a lélek, ugye, nem hal meg? Istenem, anyám, ugye, még élek?! Ha igen, könyörgök, hagyjatok még egy kicsit, akarjátok, hogy ne fájjon, mert ha nincs vihar, olyan gyönyörű. Jó volna mindig csak így. Szeretet. Kimondva ez alig valami, de ha benne élnénk, úgy Istennel is biztosan békét kötnénk.

92.

Dübörögve zúgó, sistergő, mélyre szántó gondolatok! Szélvészgyorsasággal, szánalom nélkül, millió fájdalommal száguldozva olyanok vagytok most, mint a semmit sem mondó, de rengeteget beszélő politikusok, akik minden hatalmat maguknak akarnak. Futnak, szaladnak, rohangálnak, miközben minden liliomot letaposnak. Álljatok már meg! Lehet, hogy ez így túl kemény nektek. Én nem élek vissza a szavak adta kimeríthetetlen lehetőséggel. Biztosan volt, amikor értelme volt a szónak. De ennek már vége. Ami ezután jön, egy fanatikus sikoltás.

93.

Istenem, állandóan a falak, a falak. És megint újra csak a falak. Hát már sosem lesz úgy, hogy leomlanak? De akkor én megőrülök?! Ez nektek nagyon jó lenne, mert emelnétek még több és még magasabb falakat, mert ez nektek így káprázatos. Nagy az örömötök, ti építőmesterek. De eljön majd, amikor jajveszékelni fogtok, mert nem lesz igazatok. Eljön Ő. Halleluja! Ó, ti falak, ti gonosz szívtiprók, vakon emelkedők! Legyetek átkozottak!

94.

Állandóan harcolok, mert háború van, kegyetlen, gyilkos háború. Azt mondom, gonosz a világ, mert ellenem van, és meg akar ölni, el akar pusztítani. Csak jön, jön, jön, és nagyon sok pusztító fegyvere van. Sikoltok. Tényleg nem halljátok? Annyira szerteágazó, és mégis csak egy a célja, engem megölni. Teljesen el akar taposni, mert élni akarok. Megfogadom neked, te pusztító utálatosság, hogy amíg csak bírom, ellened fogok harcolni. Gyere, csak gyere Apokalipszis, már csak te hiányzol. Ami utánad lesz, egy szál csodálatos virág. Miért, hogy mindig csak fenyegetsz? Nehezen bírom már válogatott kínzásaidat. Ha holtan is bár, de még élek. Sokszor fáj, hogy ordítok. De élek.

95.

Egyedül vagy. Az éjszaka kiégett, kopár sivatag. Legszívesebben vadul elrohannál, de nem teszed, mert tudod, hogy senki nem hallgat meg. Mikor sokan voltak, nagyon zavart, mert semmi közöd nem volt hozzájuk. Nem szólt senki hozzád. Torkod szakadtából ordítani szerettél volna, hogy te is ott vagy. Köztük sokkal jobban egyedül voltál. Ez egy üres burok. Neked ez annyira fájt, hogy elszorult a torkod, de sírni nem tudtál. Hiába tudod, hogy rossz fiú vagy. Lépteid ijesztően dörrennek az aszfalton. Ez mind külön egy ordítás. Félsz, pedig csak ők követnek, a saját lépteid. Nyomorult és rossz vagy, nincs jogod élni, meg fogsz halni, mint aki nem érdemes az életre. Szakadt, reménytelen rohanás. Vége.

96.

Maradjatok meg békés csendben, és akarjátok nagyon, hogy bűn ne legyen. Meg kell öljük a világot, hogy a miénk legyen. Ha ez így lesz, mit érünk vele? Hülyék. Keserű lett a szívemben a szeretet. Nekem nem kell más, csak egy szál virág.

97.

Mi ez? Miért ez az őrjítő, vak gyűlölet? Miért keresitek a vétkest fenyegetőn és fogcsikorgatva? Hát ti nem látjátok magatokat? Kis hitűek, a tükör nem jó, amibe néztek. Az igazságot soha nem fogjátok meglátni saját magatokban, mert ti csináltátok a tükröt neki, ahogy nektek a tökéletes. Van, és fokozódik egyre inkább, az ocsmány, hazug jajgatás. Hát akkor ki a hibás? Miért akartok mégis élni, ha szeretni képtelenek vagytok, és nem vagytok képesek feléje sem hajolni? Ha nem ismeritek, akkor miért akarjátok mégis vak gyűlölettel elpusztítani az életet? Azért talán, mert nektek ez teljesen ismeretlen? Szerintem féltek tőle, mert tudjátok, hogy ő fog győzni, és akkor mivé lesz a ti gőgötök, a világot teremtő mindenhatóságotok? Hogyha úrrá lesz a szeretet, térdre fogtok rogyni, és olyanokká lesztek, mint egy kibelezett kábeldoboz, teljesen őrült, dilis állapot.

98.

Nem leszek mocskos, aljas, hazug áruló, senki és semmi kedvéért. Könyörgöm, Istenem, adjál nekem erőt! Miért fáj úgy a szeretet? Talán azért, mert a gonosz mindig köztünk van, és így akarja? Könyörgök a szent erőhöz, hogy segítsen nekünk, mert már nagyon hangos a gyereksírás. Pusztulj tőlünk, átkozott Sátán! Ne legyél te ott, ahová a szeretet költözött, helyed neked csak a pokolban van.

99.

Látlak, világ. Bújj elő aljas, mocskos ragyogásod mögül! Nekem már te nem tudsz újat és szebbet mutatni, mert rá kellett döbbennem, hogy mindig aljasan hazudtál. Ne hidd, hogy csalódott vagyok mindezért. Vagyok, aki vagyok, egy határtalan, boldog pont. Hej, világ, látom eljövő, csúfosan fájdalmas vereségedet, és görnyedező, gyötrelmesen vergődő ordításodat. Látom azokat, akik benned bíztak, és neked hittek, az önmaguk által való istenek. Nem akarok meghalni a ti kedvetekért, mert Isten a szívemben van, általa vagyok, hiszem és remélem.

100.

Szeretem az igaz, őszinte szót, amely a lélekhez szól, és érleli bennünk a tudatot, hogy a szeretet él még, és minden rosszat legyőzve szelíden őszinte ujjongással élni fog örökké. Ó, te csodálatosan boldogító, őszinte reménység! Táplálj engem gyöngéden szeretve, mert nélküled rossz és gonosz vagyok. Élj bennem mindörökké, te boldogító, őszinte és csodálatos reménység! Isten által vagy te, mert a világ üres lenne nélküled. Ti álnok, hazug szavak! Vannak, akik belőletek, általatok élnek, és kihasználnak mindent, amiből táplálkozhatnak bárkinek a rovására. Nem szeretem a szavakat, nekem már nem mondanak semmit. Szinte mindent jelenthet egy tekintet, ami minden szónál beszédesebb. A szavak szinte már csak a manipuláció eszközei. Szánalmasan kevés már a melegítő szó, a beszéd. Mi lesz veletek, ti lelki szegények? Hej, ti szavak! Bővelkedtek élettelen, fondorlatos, csúszómászó, néha gyilkosan kemény hatású, porig romboló, fellegekig emelő, kimeríthetetlenül zseniális megnyilvánulásokkal. Gyűlöllek benneteket!

Szerkesztette: Mező Tibor