Németi Csaba

Vándor

 Válogatott költemények

Pomáz

www.szocioterapia.hu
www.harmoniakert.hu 

Copyright © Németi Csaba, 2005, 2009 
Minden jog fenntartva

Tartalomjegyzék

Vándor
A vándor
Hangulat
Életünk dallama
Létem
Anyámról
Karácsonyi hajnal
Az időben
Karácsonyi dal
Ha lehetne….
Reménykedj!
Volt mikor…
Az emlékező
Miért?
Az idő rabja
Emlékeim tükre
Elalváskor
“Tükör által…”
Feloldozás nélkül…
N-nek harmadszor
Advent
Szerenád
Ima Emmiért
Ide hallgassatok!
...?
Éjjel
Május
Útra kelek!
Az élet
Csak egy percre…
Fekete álom
Álmok vándora
N-nek még egyszer
Csendben
Iga-út
Szóló
Nyári reggel Nádudvaron
Vigasz Emminek
Emmi kesergése
Ébredéskor
Sivár édenünk
Téli kép
Még egyszer kérek az Anyámtól
Higgy nekem!
A depressziós
A legény
Az ember csak ember
Mondok valamit
A jámbor
A béke pillanata
Az úton
Az élet vitéze
A Kedvesnek
Az én imám
Lehetne másképp
Hazatérés
Favágóknak
Az erdő szélén
Ébred a Nagyerdő
Sírfelirat
Üzenet a halálnak
Az én igazságom
Bizonyosság
A nász
Várok
Emi beteg
Beszél a szemed
Eminek
Kedves a szélben
Hagyd, hogy szeresselek…
Beszélj nekem
A kedves
N-nek
Karácsonykor
Grafikák
Színek
Nagybátyám temetésén
Advent 2000-ben
NEM
Rohanás
Megy az ember
Cím nélkül
Állapot
Búcsú Apám kertjétől
Ikarosz
Az úton Nádudvarról Debrecenbe
Állok az Úr előtt
Egy kis nyugdíjas októbere
Az Anyák emlékére
A Sátán megkísért
Jákob örökébe
A TESCO előtt
Jó lenne
Álom
Vad kutyák között
Ma Úrvacsorát veszek
Táncom
Ady emlékének
Hajnali kép
Otthon
Idegen az idegenek között
Blues
Vallomás
Jó így nekem
A temetőben
Apám emlékére
A Pláza előtt
Sorstükör
Kövek
Betűrendes címmutató

A vándor

Állandóan úton van.
Ahol megfordul, mindenütt meghal egy kicsit.
Lelkét darabokban hagyja szerteszét.
Nyugalmát nem leli.
Könnyedén továbbáll.
Nem bánja, ha
emlékké válik a vacsoraasztalnál.
Ő nem sirat
szeretőt, gyereket, kocsmát, embert, templomot.
Fakult fényképek zsebében pihennek, nem nézegeti.
Virágot hord a temetőbe,
sietve lépi át a sírokat.
Ideje kevés, hívja a végtelen, megfoghatatlan.
S néha, ha megáll csillagos, hideg éjszakán,
szíve szerelemmel teli.
Csókját árva falevélen repíti messze az őszi szél.

Hangulat
I.

Angyalok az akácvirágok.
Selymes hangon éneklik a hajnalt.
Harmatruhában ringatóznak a levelek,
s a sárgarigó hallgat.

II.

Ébredező jegenyék
suttogják álmukat
a hajnali napnak.
Minden levélrezdülés
egy titkos álom,
mit csak fény tudhat.

Életünk dallama

Le van kottázva életünk
fehéren-feketén,
mégis hamisan játszunk zenét.
Világítson a töviskoszorú,
s játsszunk végre örömzenét!
Bármily nehéz,
nem lehetne mégis megpróbálni?

Létem

Életem egy aranygolyó,
befutja a világ érrendszerét,
mert élet a világ, világ az élet.
S ha megvakul az aranygolyó,
darabjaira esik szét, elporlik az időben,
gyászt ül a hideg, fagyos éj;
de minden-minden rianás, 
s minden leheletnyi, tiszta  fény
egy-egy újabb aranygolyó.

Anyámról

Anyám lelke tiszta volt,
mint a bérci levegő.
Tekintete melegen figyelő:
a fiát nézte.
Gyermeke vétkeit 
ragyogóra mosta az idő,
szent neki ő.
Bocsánatot nélküle kérhetek én?
Lelkét csipkébe öltöztetem,
emléke virágillatú nyár-éj.

Karácsonyi hajnal

Szürke ködbundát cibál a tél,
árnyékkal táncol a lámpafény,
vad táncot jár milliónyi hópehely,
hullámokká válik a kandalló
vakult parazsának melege,
megölel a csend és beszél.
Szívem koszorúba öltözik,
csak fenyőillat vagyok.
S hallgatom az igaz, örök mesét:
mindent átjár a mindenség,
az egyetlen, igaz Öröklét.
Házak ablakán itt-ott
dereng némi világosság.
És a kifényesedett álmok nyugszanak
ünnepi kaláccsal.

Az időben

A mögöttem összegyűlt
nagy, halom időben
a múlt képei jajongnak.
Mégis jó emlékezni s okulni,
mert amíg haladok a múltam felé,
újra és újra fecskéket látok
a villanydróton csivitelni.

Karácsonyi dal

Óh, magasságos Isten,
bocsásd meg, amit tettem,
s amit meg nem tettem,
de tehettem volna.
Áldott légy, Krisztus,
mert kereszted
bűneink temetője lett.
Születésed
emberi reménység.
Eljöttél közénk,
szeretetet hirdettél.
Áldott, szent lelked
a földet járja be.
Embereknek szívét
szeretettel tölti meg.
Születésed lett
emberi reménység,
Áldott, szent lelked
a földet járja be.
Mindenkinek legyen
örökkön örökség,
Istennek legyen
örök dicsőség.
Ámen.

Ha lehetne….

Nem mondhatok már neked
semmit.
Rossz fiad voltam.
Hátamnak könnyezett
szemed.
Kezed melegét, szíved dobbanását
sem akartam érezni, ha ölelni
akartál.
Féltő gonddal őrzött virágaid
megtapostam.

Most ezernyi tüske,
ezernyi gondolat.
Öledbe ülni lenne jó,
nyűtt kardigánod melegébe
bújni.
Nézni ujjadon csillogó aranykarikát.
Hallgatni orgonaillatú szíved,
Kimondani egyetlen gondolatot,
fénylő, barna szemedbe nézve:
bocsáss meg,
anyám,
nekem!

Reménykedj!

Ha perceidet reménnyel töltöd meg,
hited azáltal erősödik.
Ha szeretve, értelemmel teszed dolgod,
lesznek boldog pillanataid.
Az üres időtől sivárrá válik a szív,
boldogtalanná a lélek,
elveszetté az élet.
Ezért imád legyen remény:
akkor egész világ Tiéd.

Volt mikor…

Darabokra törtek a szerelmek,
minden álmot megerőszakoltak.
A bűnös nászból született gyermekek
vágyai hamisak lettek.
Nem sóhajtottak Krisztusért,
de tudtak minden gyerekmondókát.

Az emlékező

Hej! Víg májusok,
kacagó szerelmek, vidám cimborák,
mind átölel benneteket a deresedő idő.
Nem vagyok már bajnok a fiatalság mezején,
s az átvágott torkú idő sem hever a lábam előtt.
Heves dacot szülő lelkem gyógyult hegei
sírból kelt álmokat pergetnek szemem előtt.
Számolgatom az ütéseket, amiket apáink bölcsességének
csorbítatlan vasökle mért rám.
S a megtapasztalt fájdalom nem tanított,
csak akkor eszméltem, mikor összeomlottam.
S most újra állva, megélt életem tanulságainak
gazdagsága alatt roskadozom.
Negyvenhét évesen imádkozom,
jól érzem magam,
s örülök, ha kisüt a nap.

Miért?

A reszelős arcú idő mindent megmar,
hagyományaink elenyésznek.
Nyelvünk idegenül, változik.
Meghaltak az ősi énekek,
fájós arcú nagyanyáink
idegenek lettek a konyhában.
Repedeznek régi szobraink.
Kicsorbultak a fafaragó balták,
nem nevetnek a csutkababák.
Gazos sírban pihen a nagyapák szokása.
Eszményeink elnémultak.
Üres fények lógnak szemeimből,
s minden, mi volt,
elmerült a vakult időben.

Az idő rabja

Már csak maradéka van erőmnek.
S küzdök vele Istennel, istentelenül,
hogy az ifjúság hevét visszanyerjem.
Ábrándos szerelmek, csúf bukásai voltatok
életemnek.
Nyeretlen csaták, mily büszke voltam rátok.
Hős voltam!?
Felnéztem magamra, ha mások legyintettek.
Hittem azt, hogy jó vagyok.
S tudok szeretni értelemmel,
mikor azt mondták, ezt nem érdekli semmi,
senki.
Nem hallgattam a kopogtató szavakra.
A bolondult idő haladt üresen szaladva.
Most birkózom huszonöt évvel!
Hogy húszévesként éljek még húszat,
és pótoljam mulasztásaimat.

Emlékeim tükre

Nyomorult vagyok Istenem,
és senki.
Ha emlékeimre visszatekintek,
összezúzva hever tükre a lábam előtt.
Minden szilánkja egy darab belőlem.
Szétszóródom teljesen a múltban.
Mint falat a repkény,
szövik be agyam a gondolatok.
S néha üres vagyok, zuhanok hullócsillagként
a végtelen űrben.
Magába szív a sötétség.
Sehova sem érkezem meg,  mégis mindenütt
ott vagyok.
A halál édes zenéjét hárfázza a Sátán.
Jó hallgatni, mért is ne, a semmiből megyek
a semmibe.
A múltban nincs mi érdemleges.
A jelen ez az állapot, így a jövő is céltalan.
A kereszt halványan, nagyon halványan világít.
A remény sugara egyre közelít.
Kérni kellene, de az nehéz, kétségbe esve kiáltok.
Te erős vagy, Istenem, én gyenge s fáradt.
Az élet nyűge tapossa vállam.
Segíts, ne adj mást, csak erőt, s akkor
újra lesz remény, 
Értelmet kap a lét.
Segíts, Istenem,
és védj!

Elalváskor

Tündöklő réztányér a telihold.
Fagytól kékült levegőt harapdál
néhány éhes kutya.
A kemény havon ábrándozik a lámpafény.
Hálóköntöst öltött a szél.
Gyűrött paplan alatt a semmi szeretője vagyok.
Kettétört bennem minden gondolat.
A szú sem perceg, némán pihen a mestergerenda,
álomba ringat a semmiség ezüst dala.

“Tükör által…”

Átvirrasztod életed az igazságért,
s közben bujkálsz előle.
Ha mégis belebotlasz, felállsz
és továbbmész,
mert nem repít a mennybe, s hozsannát sem
zeng rólad,
amíg az út porát
nyögve cipeled, ajkadról a panasz
átokdallá változik.
Letaposod a virágot, s temetsz szerelmet,
összegyűjtött könnyeid sója ízesíti levesed.
Nem menekülhetsz!
Amit annyira keresel, s kerülsz,
teljesen átölel, szívedet megdobogtatja.
S ha kezét nem tolod el, 
Ember leszel.

Feloldozás nélkül…

Bocsásd meg, Uram,
vétkeimet.
Én a perc miértjét
keresem.
Nem mentség, de igazság,
hogy bűneimet
feledem.
Ha ráeszmélek, mi mindent tettem,
s nem,
riadt gondolatok szaladgálnak
fejemben
a lélek szava elől, de hasztalan,
ádáz csatát vív lélek és gondolat.
Az eredendő s tudattalan bűn
megbocsátható.
A rafináltan kimódolt, ördögi
bűn
méltó-e Krisztus keresztjére?
NEM!
Gazságaim megbocsátást nem érdemelnek.
Vétkeimnek bélyegét
viselem.
Krisztus bocsánatában nem kétkedem.
Csak önmagam elől elbújni 
nem lehet.

N-nek harmadszor

A vágy erős, hogy közelítsek 
feléd.
Akarva fordulok magamhoz.
Embernek születtem?
Jó lenne tudni ki vagyok!
Mi lesz, ha felszív az örök idő?
Mit takar a teljesség igazsága?
Mondd! Ne más mondja meg!
Te mondd.
Akkor is, ha összeroppanok.
Vergődöm, mint csapdába esett róka,
minek csak lábát fogja hurok.
Jó ember
szeretnék lenni!
Mások hitetlenségét nem akarom hinni,
mert hitetlen leszek magam is!
Hogyan fordítsam elmém csakis feléd?
Miképp nyissak tiszta utat a szívnek,
a szeretetnek?
Segíts összetörni kövült életem!
S ha összezúzod a lélek galádságait,
és habzó tisztaságban megfürdetsz,
megtudom-e az örök titkot?
Te mondd,
mondd,
akkor is, ha összeroppanok!

Advent

Fehér ruhát öltött az adventi hajnal.
Könnyeit szomorú cseppekben 
szórja szét.
A ködön át vánszorgó lámpafényt
ölel a szél.
Minden csendes, a kivert eb is
hallgat a kapualjban.
Várakozás palástot borít a tejfehér
mindenségre.
Szobák melegében csonkig égett gyertyák
fagynak koszorúkra.
S álomban dobban milliárdnyi szív
a Krisztusért.

Szerenád

Orgonaillatú a hajnal.
Víg legények éneklik a májust.
Gyöngyös virágokon ringatózik a napsugár,
szerelemmel teli levegőt szív magába
az ébredő.
Hamvas lelkű lány szívéből
kicsordul a május.
Hallgatja a nótaszót.
Fénylő szeme legényt csalogató.

Ima Emmiért

Uram, bocsásd meg neki minden
bűnét!
Azért vádol, mert nem ért.
Ő maga gerjeszti lelke
gyötrelmét.
Büszkén viseli a szenvedést.
Adj neki erőt, hogy gyengüljön
a büszkeség,
s utat találjon a szeretete Feléd.
Bocsásd meg az összes bűnét!
Istenem, hallgass meg engemet!

Ide hallgassatok!

Nekem ne énekeljen a nyár.
Földbe taposom a rózsák szirmát.
S ha kérhetek is, nem teszem,
mert a válasz én leszek.
Dolgom végzem, ezt hiszem!
Jól, rosszul mindegy,
a vége én leszek.
Mikor szoborként állok,
az is én vagyok.
Ha egyszer letérdepelek,
az is én leszek.

...?

A kezdetem, s a végem is, én vagyok,
én vagyok!
Ezt határozottan állítom!
A kettő között ami vagyok,
arra bármit mondhatok,
csak egyet nem.
Azt, hogy Ember, azt nem mondhatom.
Jézust nem követem.
Próbálok araszolni Felé.
Bár leéltem életemnek több mint felét,
de a válaszra ennyi idő nem elég.
Isten a tudója annak, ki s mi vagyok.
S ha vége lesz a kezdet és vég közötti
tengődésnek,
én is megtudom…

Éjjel

Ha érzem testedet,
nem nézem szemed.
Halk sóhajod megbénít
teljesen.
Izzadó homlokod világító gyöngyei
elalszanak a falakon.
Mozdulatlanságomra ráhajlik
álmodnak mosolya.

Május

Május éjszakán, mikor szerelmet könnyeznek a virágok,
ezüst dallamot dúdolgat a hold,
illatod szivárványa körbeleng,
álomba énekelnek a csillagok.

Útra kelek!

Tavasszal, ha útra kelek,
arcod kebelembe rejtem,
s kezed melegével hűsítem
homlokom.
Friss könnyet sír új akácfabotom.
Előttem bandukol az Április.
Virágait rejtve őrzi még,
föl-föl lebbenti szoknyáját a bolondos szél.
S ha utolérem,
szedek sok-sok ibolyát,
és összegyűjtöm neked a jácintok illatát.

Az élet

Az öreg, görbe nyárfa
hallgatja a kipattanó rügyek zenéjét.
Azt gondolja:
 Görbülök még egy kicsit.
Egyik ágán helyet kínál
a fülemülének,
de már csak az égi nótákat hallja.

Csak egy percre…

Csak egy percre gyúljon
fény!
Csak egy percre lássalak,
ne mint szoborrá faragott
kő,
s megfestett
fájdalom.
Csak egy percre add nekem
a teljesség örök titkát.
Engedd
a vándort a Végtelenség párnáján
megpihenni.
Egy percre csak
szabadíts meg magamtól!

Fekete álom

Tördelőzik az acélkemény decemberi éjszaka.
Tintakék vére fodrokban folyik szét.
Fuldoklik benne a csillagnyáj s a hold.
A halni készülő sötétségben
nyílnak a jégvirágok, s lélegzik a deres elmúlás.
A szobában meleg öli a hideget.
Mellettem a Kedves.
Nyugtalan.
Most is köztünk jár, mert Szentlelkét örökül hagyta.
Segít, hogy kövessük őt, sok felesleges forgácsot 
magunkról lefaragva.
Számvetést csinálok, bizony az életemben 
sok minden hibázik.
De aki Krisztus gyermeke, az egyedül sose lesz.
Hiszem, hogy életünk értelme
a szeretetteljes cselekedet.

Boldog Karácsonyt kívánok mindenkinek!

Álmok vándora

A sötét éjek fáradt vándora, lovasa
lettem.
Milliónyi csillag sugara pihen meg
szememben.
Jácint illatú az ábrándok völgye.
Álomról álomra vándorolok.
Ha olykor megpihenek, nincs más:
csak az Isten meg én.
Ezernyi kérdés, és mihaszna perlekedés.

N-nek még egyszer

Szeretek vadrózsának lenni.
Csak vigyázva simogass,
tele vagyok tövissel!
S tudod mi a nótám?
Éljen az út pora, mert nélküle 
út sem lenne.

Csendben

Hagyj most kedves.
Borostyán hangulatú arcod
ne világítson rám.
Vágyadra nem hajlik szívem,
vesszőzött életem had fájjon
most nekem.
Akarom, hogy szenvedésem
legyen a gyönyör,
a vad, ordas világ foga marjon,
sebeimből buzogjon a vér.
A megfeszített nyomába nem léphetek,
de olyan jó lenne egy kicsit hősnek lenni.

Iga-út

Istenben vigaszt nem talált.
Kérges szívében fagyott gondolat
a halál.
Kusza, földi nyűgöket nem bogoz.
Megfáradt szomorúsággal lett rimája
a halálnak.

Szóló

A költő olykor magányosan dalol.
Nótáját nem szánja senkinek.
A ritmust szíve dobbanása veri.
Tollát összetöri, múzsáját messze kergeti.
Igaznak hitt szavakat rak halomba,
égetnivaló mind.
S el is égeti.
Az elhamvadt szavakat nem lehet újra énekelni.
Fejét hajtja párnára elégedetten,
gyűrött paplanába magát betekeri.
Éjszínű álomba zuhan, s ha a hamu is elsírta könnyeit,
szél zörgeti az üszkös szavak csontjait.
Hajnalban elűzött múzsája keltegeti.
Agyába nyilall egy gondolat,
míg tollát keresi.
A költő sok mindent tehet,
de más nem lehet.

Nyári reggel Nádudvaron

A hajnal pirosa kinőtte az éj-utó
szürke köpenyét,
s csendes aranyesőt küld a földre.
Álomra hajlik az éjjeli viola,
hajnal-könnyet iszik a rózsa.
Szirmát bontogatja a napimádó.
Akácok sóhajtoznak illatozva.
Gyöngyben fürdik a kardvirág.
Halkan kopogtat a harkály,
vígan nótázik a rigó,
kérgült kézzel suhintott kasza dalol.
Eresz alatt tanácskozik a fecskepár.
Gólya kelepel a villanyfán.
Öreg paraszt mindenkinek megemeli kalapját.
Az út mentén legel néhány tehén,
gyerek szalad friss tejért.
Lassan mindent magába ölel a fény.

Vigasz Emminek

Ostoba remény nincsen a Krisztusban.
Minden síron minden virág szomorú.
A távolból három gyermekszempár
nevet Rád,
az unokák.
Ne fokozd azt, ami úgyis fáj, 
s Isten elől ne hátrálj!
Sok-sok öröm vár még rád.
A kereszt fénye rád is világít,
keserű könnyed hullajtsd oda.
Meglásd, égig érő fa nő majd
belőle.
S Isten megsimogatja
fáradt arcodat.
Testedről száz nyűg leszakad,
gúzsba kötve a kín.
Arcodról mosoly törli le a 
ráncokat.

Emmi kesergése

Most mindenki hagyjon békén!
Még Te is!
Nem érdekel senki és semmi!
Engem ne szeressen az Isten sem,
így ne!
Elegem van, torkig vagyok
mindennel!
Miért pont velem történik ez?
Egyik szenvedésből megyek a másikba,
szívem már fekete,
keserű vér folyik ereimben.
A világ sötét,
Krisztus arca sem világít.
Most menj, mert késsel fogom
szurkálni magam,
minden emlék egy tőrdöfés.
Lelkem már tiszta forradás,
s könnyekkel hiába öntözöm.
Vén fű vagyok már, s gyökereim
sorvadnak.
Miért várjam a kegyes halált, 
ha magamtól odamehetek
Isten elé.
Az lesz a megváltás,
nem az ostoba reménykedés!

Ébredéskor

Virágillatba öltözött
a hajnal,
s én szidom a tegnapot.
Pedig hát akkor is volt
virradat.
Holnap is kinézek az
ablakon.

Sivár édenünk

Amíg nyeli a füst a napsugarakat,
gyermek-felnőttek ülnek a számítógép
előtt.
Apák siratják gyerekkori játékukat.
Szerelmek bújnak el Isten elől.
Lassan hullik a savas eső,
kopasz fákról csurog a depresszió.

Téli kép

Kékült, jégre fagyott könnyek
írják a nyomort.
Az asztalon fagyott kenyér
vicsorog.

Még egyszer kérek az Anyámtól

Meleg cipót kérek, édesanyám,
amit Te sütöttél.
Mert akkor tudom, mindenedet
nekem adsz.
S áldott kezed belülről simogat.

Higgy nekem!

Csalárdul mást ölelni
nem akarok,
mert Te tiszta vagy.
Simogasson fehér kezed,
mikor lemegy a Nap.
Ha a Hold ezüst vére cseppekben
hullik szerte szét,
betakarlak, s vigyázom
álmodat.

A depressziós

Ül egykedvűen, bámul maga elé,
szeme fénytelen.
A világ személytelen
és lényegtelen.
NEM IS LÉTEZIK,
csak tinta fekete sötétség.
Lelke szürkén tátongó
üresség.
Néhány kóbor gondolat szorongatja agyát.
A semmibơl kinövő karmok
marják,
menekülne.
Eszébe jut néhány gyerekkori emlék.
Macskaköves út és a piros bicikli.
Az első kamaszkori csalódás: szőke volt a lány.
S itt megakad a gondolat.
Látja, hogy elesik, s térde vérzik.
Érzi a szerelem első hazug csókját,
s ettől az egész teste fáj.
A kín levetíti az életét.
Látja magát, ahogyan sebeit nyalogatja.
Szűköl, mint a vert eb.
Nincs Isten s ember!
Csak ő és a fájdalom,
s mindent felemésztő 
tinta fekete sötétség. 

A legény

Szerelmes lett a legény.
Bimbót szeretett,
kék szeműt és szőkét.
Nem tépte le, mert félt.
Vágyták a beteljesedést.
Álmodtak millió, csillagos
májusi éjszakát,
örökké egybeforrt odaadást.
Nem múlt el egymás nélkül
perc vagy óra,
imádták egymást.
Meglátta a fiút egy karcsú,
zöld szemű, vörös rózsa.
Csalogatta, ölelgette,
aztán leteperte.
Amíg bűnös nászban fetrengtek,
a bimbó el lett feledve.
A legény nagy késsel szalonnázott,
nem jött rá, hogy mindent elhibázott.
S mire újra keresni kezdte az ibolyát,
nem talált mást, csak ezernyi, elhízott,
trottyos, zöld szemű, vörös rózsát.
S egy napon, mikor a parkban várt a semmire
a padon,
rádöbbent, hogy életében még egy fát sem 
ültetett.

Az ember csak ember

Ember, amiért
megmásztad a Mount Everest,
bejártad a pólusokat,
acéllá gyúrtad a vasat,
építettél üvegpalotát,
ami karcolja az eget,
elkészítetted az atombombát,
és manipulálod a géneket, 
nem vagy 
Isten,
csak a teremtés része.
Épülj egy kicsit lélekben is.
Vedd elő a Bibliát!
Gondolkozz!
Fára mászni
az unokád is szeretne megtanulni.

Mondok valamit

Ember!
Amiért nem látod
a dolgok lényegét, attól
még van.
Mint cserép a moha alatt,
bújik meg az élet minden zugában.
Nem is láthatod, ha tűzben nem tisztulsz meg.
S ha újjászülettél,
már semmit nem látsz, de mindent érzel,
megölel, áthat, mindennek része vagy.
A lényeg benned van,
és te benne.
A láthatatlan, megfoghatatlan,
teremtő s szüntelen formáló
Isten mellett
minden mi emberi eltörpül
s lényegtelen.

A jámbor

Mit keresel, jámbor utazója a Földnek?
Békét?
Balga vagy.
Isten szent egére évezredek óta
Piramisok nyúlnak.

A béke pillanata

Ha kibújok az ordító világ
takarója alól,
s utolér a szavakon túli csönd,
néma marad a gondolat is,
eszerint mondja el, amit nem akarok.
Akkor,
csakis akkor
lesz béke egy pillanatra.

Az úton

Rossz vagyok, de keresem a jót.
Vagy rosszul keresem, ami jó?

Bűneim rám tapadnak!
Átlépni árnyékom nem tudom.
Ő volt bűntelen, aki a világot 
megváltotta,
s érte életét adta.
Követni nem tudom.
A megtisztulás kincsét csak álmodhatom,
nem birtokolhatom.
Kereshetem a hozzá vezető utat,
haladhatok felé,
de utolérni nem tudom.

Az élet vitéze

Néha együtt vagyok Istennel,
néha együtt vagyok a kedvessel,
néha együtt vagyok az emberekkel.
Ez a világ nem az én világom, 
előveszem buzogányom,
s amikor megunom a vagdalkozást,
újra szeretni kezdek.

Újra együtt vagyok az Istennel,
Újra együtt vagyok a kedvessel,
Újra együtt vagyok az emberekkel.
Azt mondom, jó ez a világ.
Aztán szűknek érzem, rossznak,
buzogányom előveszem,
mert az élet vitéze vagyok.

A Kedvesnek

Kedves!
Fáradt, meleg kezed ereiből
nyilallik gyomromba a szerelem.
Ha nem hiszed, eltörik kertedben
a jácintok kékje,
s röppen fehér falra fekete pillangó.

Az én imám

Uram, én csak egy darab vagyok.
Egészíts ki, formálj meg.
Legyen meg a...

Lehetne másképp

Mikor a bíborkorong
megrezzen
a tócsa sáros vizén,
átcsusszan az alkony a sötétségbe,
korom sem száll a levegőben,
nyugalomra talál a falevélen.
Néhány óra csak a béke.
Meghajlanak acéltüskés
betonkerítések,
s szerelmek hagyják el börtönüket.
Szeretni lehetne reggelig,
de hajnalban csörög az óra.

Hazatérés

Mikor hazaérek,
és megérzem a futórózsák illatát,
nem annak örülök, hogy van házam,
hanem hogy a kedves vár odabent,
s az órát nézi.

Favágóknak

Amiért stílfűrészetek van,
nem kell kivágni minden fát,
a madaraknak is joguk van
élni.

Mihez kezdtek, ha nem hallunk több 
rigófüttyöt,
S nem tudunk több falovacskát
faragni a gyerekeknek?

Az erdő szélén

Míg csókolódzó párok
ölelésben találnak menedéket,
én felaprítom maradék
szalonnámat,
szétszórom a madaraknak.

S amíg a rigók vígan fütyörésznek,
én földbe temetem magam.
Kinő belőlem egy akácfa,
s remélem fehér lesz a virága.
Ti is reménykedjetek!

Ébred a Nagyerdő

Tavasz van!
Beszívom a kikelet illatát.
Nászra hívó madárdal zeng.
Életért sóhajtanak az ibolyák.
Nyögdécselnek vastag nyárfák,
hallgat bölcsen az öreg tölgy,
tövist köszörülnek vén akácok,
zúgolódnak az ezüstfenyők.
Fényesre festi a nap a levegőt,
fiatal pár neveti ki a fényesőt,
gyermekzsivajtól hangos az erdő,
s a távolban kéklik a temető.

Sírfelirat

Ha véletlenül
eltemetnek,
ne emlékezzetek rám!

Szépet és jót nem tudtam adni,
bár csak rajtam múlott.
A rosszat el kell feledni,
nem akarok a síromra virágot.

Üzenet a halálnak

Ne gyere megkérni a kezem,
mert nem vagyok szerelmes.
Várnak rám a kisfák és a virágok,
amit nekem kell elültetni.
Még egyszer üzenem,
jövőre is ugyanez a helyzet.
Húzd rá cigány,
ki tudja meddig húzhatom!

Az én igazságom

Nézd, amit gondolok és cselekszem, jó.
Még akkor is, ha ezt te másképp látod.
Bár, megjegyzem, nem értem, miért.
Azt kérdezed: miért jó?
Hát, kérlek szépen, már miért ne lenne jó?
Hisz ez csak természetes!
Azt mondod nekem…
Hát, ha nekem természetes, nem értem,
neked miért nem az.
Azért, mert úgy gondolod, hogy…
Egy fenét. Eredj már a…
Nem tudom, miért gondolod úgy?
Mikor, ahogy én gondolom, az úgy jó.
Ugyan már, még hogy én nem értem.
Mikor teljesen nyilvánvalóan
helyesen látom a dolgokat.
Micsoda? Vannak más szempontok is,
és úgy is meg kell vizsgálni a dolgokat?
Hát persze!
Majd figyelembe veszek olyasmit is,
ami más irányba visz!
Én jól gondolkodom, és amit csinálok, az jó!
Azért, mert te úgy gondolod, az még attól…
Nem hagyom magam befolyásolni!
Még mit nem!
Mit? Még hogy én mit gondolok magamról?!
Te mit gondolsz?
Vedd tudomásul,
amit én gondolok és teszek, az jó!
Ne gyere itt nekem különböző álláspontokkal,
mert azok frászt sem érnek.
Ahogyan én gondolom,
és teszem a dolgomat,
az igen!
Az jó!
Még hogy engem nem lehet meggyőzni?!
Hát csak tessék, győzzél meg!
De azt előre megmondom neked, hogy
nekem lesz igazam.
Mert, amit én gondolok és cselekszem,
az jó!
Hát erre nem lehet mit mondani.
Ugye, hogy nekem van igazam?

Bizonyosság

VAGYOK.
Meztelenül a szobában.
Körbeölel a sötétség.
Tiszta akarok lenni.
Lelkemben dübörög a kétség.
Ezer Krisztus dalol.
A világgal küszködik az elmém.
Angyalaim énekelnek.
Nincs menekvés.
Vagy a dal, vagy én.

A nász

Vágytam az asszonyra.
Testébe ölelt az éjjel.
Virággal aludt mellettem.
Mikor ébredt, a szeme gyöngy volt.

Várok

Menekültem.
Dühöt, dacot
ékes zászlóként vittem.
Dicstelenül meneteltem.
Tövises bozótban nem kerestem,
szidtam az Istent.
Vadul törtettem.
Hittem az erőmben.
Zúgott fülembe ezer vágy dala.
Embereket kerültem folyton,
rohanva.
Fáradtam. Nem bírtam
a vágtát.
Pihentem olykor egy asszony vállán.
Csontjaim megkoptak.
Az izületek begyulladtak.
Eltűntek a csipkéből szőtt 
álmok.
Csudákat várok.

Emi beteg

Szeme ködös egykedvűen néz
Maga elé.
Arcáról cseppekben hullik le
A törött fény.
Tenyeremben érzem fáradt, meleg
Kezét.
Homloka verejtéktől csillog.
Fájlalja a fejét.
Fakó múltja elméjében újra él.
Depressziós.
Hangja sírós.
S most semmi sehogyan sem jó.
Lelkét lyukacsosra marta  az emlék,
De szíve szeretettel teli.
S az isten reá néz.

Beszél a szemed

Beszél a szemed.
Lelked zugaiba rejtett titkokat.
Gyermeki örömöt, bakfis szerelmet,
leányságodat.
Vágyott szeretőt, kit nem ismert senki sem.
Lázadó éveket.
Igaznak hitt döntéseket.
Beszél a szemed.
Fakó fénye fellebbenti
hamis nászod fekete fátyolát.
Beszél a szemed.
Gyermekszüléseket,
kékeszöld foltokat, kínzó szeretkezéseket.
Meneküléseket a halálba.
Kísértő rémeket, félelmeket.
Távolodó gyerekeket.
Beszél a szemed.
A könnyek eltakarják a ráncokat.
Próbálnak temetni gyötrő emlékeket.
Apád halálát, vizesre sírt párnát.
Vitát anyáddal.
Végezni akart munkát,
vonatozást, sétát, néma ölelést,
tiltott csókokat.
Beszél a szemed.
Szélben fehér selyemsuhogást.
Kellesz nekem.

Eminek
I

Melletted lehetek,
fájdalmat, terhet át nem vehetek.
Amit neked kell cipelned,
azt másnak nem lehet,
Isten így rendelkezett.
Nem mindig kapunk hátszelet,
hogy repítsen bennünket,
mint a felleget.
Krisztus megdorgálta a tengert és a szelet.
Hited
neked is elcsendesíti,
mert van, aki fogja a kezed.
Élni akarok veled.

II

Ne hidd, hogy nem szeretlek,
míg lassan csurog az est sötétje
az éjben.
Te az ágyon fekszel, gondolatban
ki-ki nézel rám,
cigarettázol.
Ne hidd, hogy nem szeretlek,
mikor pőrén mész a fénybe,
a napba nézel, s felejtesz engem
végleg.
Ne hidd, hogy nem szeretlek,
mert sárgult emlékeknek világít a hold.
A csillagok beszöknek az ablakon,
elterülnek a paplanon.
Szuszogásuk altató dalom.

Kedves a szélben

Csend van. Lágy akkordokkal
a bokrokban játszik a szél.
Szemed tiszta fénye beszél.
Játszik a szél, kócolja hajad,
ruhád a melledre tapad.
Arcodba kacag a nap,
izzik hajadban sugara.
A szél csak nekünk dalolja
szertelenül bolond énekét.
Tested egyetlen szikrázó, fehér fény.
Mikor megérintenélek,
eláll a szél, megtörik a csend,
s elindulsz a villamos felé.

Hagyd, hogy szeresselek…

Hagyd, hogy szeresselek.
Csókos kebled ölelném.
Lényed egyesüljön lelkemmel,
mert a szeretkezés kevés.
Míg a két lélek találkozik,
érezném tested melegét.
Ajkadat hagynák el halk sóhajok.
Csillag világítana az ablakon.

Beszélj nekem

Beszélj nekem. Hangod fonjon koszorút körénk.
A szellő meglebbenti szoknyád,
Elővillan térded, s az éj fénye 
Bronzbőrödön pereg szét.
Szoknyád ráncaiban megbúvik a szél,
Nyugalomra talál, és te beszélsz.
Beszélj nekem. Hogyan szeretett gyermekként anyád?
Mik voltak meséid? Hogy hívták kedvenc babád?
Voltál-e álmodban királylány?
Mondd kamaszkorod álmait, szerelmes vágyait.
Beszélj lányságodról, mondd el asszonyi boldog éveid.
Mit éreztél, mikor gyermeked fogant?
Beszélj nekem. Milyen volt, mikor sárga agyarú vadkanok
Fehérnek látszó torkába zuhant életed.
Reményeid hamujával bekenve magad,
Hogyan kiáltottál Istenhez.
Beszélj nekem tépett imáidról,
Amivel állig takartad magad.
Remegő hitedről, mivel kerested
Az eltakart csillagokat.
Beszélj nekem. Rejtett fények közt
Akarod-e látni a Tejutat?
Lassan kékes-rózsaszín az éj.
Nézzünk az égből kibuggyanó fény felé!
Még beszélj nekem!

A kedves

Reggel csókkal köszönt el.
Az udvart tisztára seperte.
A mosott ruhát kötélre teregette.
Főzött tojáslevest, krumplisgaluskát.
Este a kapuban várt.

N-nek

A világ én vagyok.
A világ pedig én,
és kapanyélre támaszkodom:
minden csak nézőpont kérdése.
Rózsákat sem fogok a Tejútra ültetni.
S boldogságot sem találni,
mert a boldogság halál.
De küzdeni érte gyönyörűség? Egy fenét!
Különben a dudva is virágzik.
No, ugye, hogy minden nézőpont kérdése?!

Karácsonykor

Cudar idő.
Jégcsap csillogása pendül az eresz alatt.
Szikrázik a hideg.
Szél táncoltatja a kémények füstjét.
Kalács illat száll a levegőben.
S kacaj tölti be most a gyerekszobát.
A hajléktalan eszik ajándék bablevest.
Harang kondul.
Templomba sietnek ünneplő emberek.
Krisztusért sóhajt a krisztustalan
világ.
S szeretni próbál pár napig
az ember.

Grafikák

A vonalak fehéren-feketén
játszanak.
Egyenesek, görbék, hullámzóak,
ferdék.
Lebegnek, szaladnak, állnak,
képpé alakulnak.
Fák, utak, házak, portrék.
Szép és groteszk, vicces és komoly.
Érdekes és unalmas.
Jelen és történelem.

Vonalak, fehérek-feketék.

Színek

Szeretem őket.
Nélkülük minden halott lenne.
Beragyogják a teret.
Életre keltik a formát.
Felöltöztetik a természet gyermekeit.
Élővé teszik az eget.
Szeretem
a nap élni-halni készülő bíborát,
az ég azúrját,
csillagos éjjelek ezernyi sápadt sugarát,
viharos fellegeknek színeváltozását,
villámoknak fénylő cikázását,
s Isten hídját, a szivárványt.
Szeretem
a hóvirágok csöndes fehérségét,
ibolyáknak szemérmes szerénységét,
búzavirágoknak égszín kékjét,
jácintoknak mélyülő kékségét,
réteknek élni akaró üde zöldjét, 
fenyőfáknak haragos zöld színét,
rózsáknak bomló vörösét,
körömvirágok narancsos bujaságát,
kikiricsek rikító sárgáját,
orgonáknak szeszélyes liláját,
csipkebokroknak rózsaszín, boldog virágát,
buzogányoknak szöszös barnaságát.

Szeretem
éltető Földünk feketéjét.

Nagybátyám temetésén
I.

Meghalt Gábor bátyám.
Nézem a koporsóban.
Arcán az idő érlelte fáradtságot
árnyékként takarja a mulandóság.
Most fáj a tunyaság, hogy nem mentem el
hozzá.
Erőlködve kutatom a múltat.
Csak temetéskor és lakodalomban
volt együtt a család,
öröm vagy gyász volt a találkozás.
Próbálom felidézni alacsony termetét,
konok barna szemét.
Látom táncolni, kalapját igazgatni,
zöld színű volt és pörge.
fiát temetni,
könny mosta bajuszát, szipogva babrálja
mellénye gombját.
Hangja elveszett az időben.
Ki nem mondott szavak, kérdések
tolakodnak agyamban,
s kergetnek el nem hangzott válaszok.
Én negyvennégy vagyok, ő hatvankilenc lett volna
pár hónap híján.
Most fáj a tunyaság, hogy nem mentem
el hozzá.

Advent 2000-ben

Furcsa ez a várakozás.
Veszettül rohan a gutaütött világ.
Karácsony a bűvös szó.
Mindenkiben ég az ajándékozási vágy.
Az üzletekben minden eladó.
Húsz százalék árengedmény, s háromszoros haszonért.
Van mobiltelefon, színes televízió és csodaautó,
A szegényebbjének akciós csirke-farhát.
Senki nem vár.
Mindenki fut, még ezt, azt kell venni.
Úgy mennek az emberek, mint a tergenyés szamár.
De nem elég, vissza kell jönni a játékkamionért.
A parkolóban fájón, idegesen visítanak az autókerekek.
Mintha siratnák az idei ünnepet.
Nincs egy pillanatnyi nyugalom.
Csak néhány hajléktalan koldus áll egykedvűen
az árkádok alatt.
Rágcsálják a félben eldobott hamburgereket.
Nyúlnak üveg után a bor szelétől reszkető kézzel.
Ők várnak!
Meleg levest a népkonyhán.
S látnak álmokat, 
friss, hó szagú udvarokban házakat,
répaorrú hóembert,
piros arcú gyereket,
féltve ölelő asszonykezeket.
S néha pillanatokra akarják,
hogy igaz legyen.

NEM

Le kéne rakni bűnömet.
Nem azt teszem.
Mások fölött keményen ítélkezem.
Gondolatban öklöm lecsap,
joguktól fosztok meg embereket.
Templomba se megyek
hallgatni igét, s zengzetes éneket,
Istennel perelek.
Krisztus száz szóval kiált: 
Kövess engemet,
érted is haltam a kereszten.
Lelkem visszakiált.
Kiket ütök, vallanak tégedet.
Mégis ezt meg ezt tették velem.
S mirhám sincs, hogy kenhetném fájó sebed.
Én csak mehetek feléd,
míg el nem érlek.
Követni nem tudlak semmiképp.
Válasz zúg a fülembe.
Én lehajlok, és felemellek téged.
Lelkem dübörög.
Nem,
ezt ne tedd velem!
Engedd, hogy magamtól lépjek nyomodba.
Tudom, az út keserves,
s bukni rajta nem nehéz.
Légy velem!
Mégis, várj.
S bocsáss meg nekem, Istenem.

Rohanás

Az idő rabjai vagyunk.
Hajszoljuk álmainkat.
Van, ki palotát szeretne, 
s olyan, ki csak kenyeret.
Egymásra nem figyelünk.
Az iskolába futnak a gyerekek,
hogy elérjék az óra kezdetet.
És nem vesszük észre, hogy még énekelnek
a madarak,
s júliusban is barnulnak a levelek.

Megy az ember

A végtelen idő az embert
a karjába kapja.
Kit megölel, annak szívét
megcsókolja.
Várja őt angyali üdvözlet,
s pokoli lárma.
Megy az ember számadásra.

Cím nélkül
I

Kutatjuk az űrt, megcsaljuk a Földet,
Fedi fekete moha a gyártetőt.
Ködben úszik a betonrengeteg.
Homályos a krómozott térplasztika

Ringanak kormos levelű szilvafák.
Videofilmeken akció-pornó egyveleg.
Recsegnek a mobiltelefonok,
Tervezünk számítógépeken.

Információ az Interneten.
Lakótelepek nőttek a legelőn.
Rohannak százlábú vastraverzek.

Leszakadtak a mestergerendák,
Ledőltek a búbos kemencék.
Elporlottak a szúette deszkakerítések.

Gyerekek a labdát betonon rúgják.
Nem ismerik az Aranyalmafát.

II

Feketék a háztetők.
Feketéllenek az utcák és terek.
Apró, fekete bokrokon sárgák a levelek.
Tíz emeletnyi ablak sárga függönyén
árnyak imbolyognak feketén.
Fekete aszfalton fekete füstöt okád
fekete csodagép.
Korom ül az esőváró pleksziten.
Sárga buszokon fekete fürtökben
lógnak az emberek.
Krákognak.

Fehér papír zsebkendők
szürkék az útszélen.
Fekete csík suhan acélsíneken.
Sárga réten legelnek fekete tehenek.
Fekete vizek partján döglött halak
bűzlenek.
Fekete felhők alatt sárga búzatáblák
ringanak.
Temetőben fekete tüdejű emberek
sírkövet állítanak.

III

Csak az idő halad.
Az ember egy helyben topog.
Omladozó házsorok szaladnak,
dülöngélnek a telefonoszlopok.
A rozsdásodó antennarácsok
könnyezik a deret.
Korhadozó faágról szédül le
döglött vadgalamb.
Fagynak meg hideg szerelemben
a fiatalok.
Nem világít csak a fekete köd.
Földbe süllyed a levegő,
meggörbül a tér,
s mindent felzabál az idő.

Állapot
I

Nem porolom le álmaimat,
Nem sóvárgom alvó vágyaimat.
Nem kell a remény.
Nem kívánom a napot.
Voltam, mi leszek.
Átmászom betontengereken.

II

Jó lenne langyos vízben
ülni,
s Adyt olvasgatni.
Jó lenne elnyúlni,
érezni a paplan hűvösét,
s Emit nézni
zokni varrás közben.
Jó lenne a csöndet
magamba szívni,
s nem gondolni semmire.
Jó lenne pornak lenni
fák levelén,
s esőcseppekbe 
költözni.
Jó lenne csillagnak lenni.
Hideg, decemberi hajnalon
jó lenne szoborrá válni, élvezni
a mozdulatlanságomat.
Jó lenne hamuvá, füstté lenni,
a széltől repítve a végtelenben
lebegni.
III

Megbéklyóz a dermedt idő.
Állnak a gondolatok,
a mozdulat is fagyott.
Minden időtlen és halott.
A semmi takarója alatt
csak a csend muzsikál.
S nem vagyok.

Búcsú Apám kertjétől

Eladtuk a kertet és a házat.
Magammal viszem emlékeit.
Fülembe cseng apám hangja.
Metsz, dalolgat, s beszél hozzám,
tanítgat,
ezt így, azt úgy vágd le,
amazt hagyd hosszabbra,
a fának is legyen formája,
s dúdol tovább.
Most búcsúzom tőlük.
Az idő őszies.
Hajnalonta köddel takaróznak a fák.
Álmodni készülnek.
Az alma, a körte, a meggy és a cseresznye,
meg a barack és a szilva.
Fűrészt hívogat a kiszáradt diófa.
Csak a szőlő szakadozott levelét foltozgatja
a suttogó napfény.
Én gondatlan gazda voltam, érezték is terhét.
Ismerték az öregem kezét.
A virágok is siratják kapanyél törte tenyerét,
könnyezi a rózsák dércsípte bimbaja.
Kardvirágok fakó szára földbe taposva.
Itt-ott még kéklik a fonnyadt petúnia,
s fáradtan nyílik a sárga krizantém.
El kell mennem, másé lesz a porta.
Hallgatom a ki nem mondott vádakat.
Átadom a kulcsokat.
Elindulok, s az útról visszanézek még:
tompán fénylik a mi házunk ablaka.

Ikarosz
I

Vágyak vánkosán fekszem.
Álmok paplanával magam
betakarom.
Álmodom, minden édes.

Hiénák üvöltenek – pőrén ébredek.
Szürke rácsok körbenőnek.
Lépni nem birok.
Selyemmel aranypókok fojtogatnak.
Kiáltanék, nem tudok.

Vágyakból szárnyakat ragasztok,
a Nap felé szállok, csillagokba öltözöm.
A végtelenben megfagyok.
Szárnyaim letörnek, csillagruhámat elhagyom.
Zuhanok.
Fehérek a halottak.

II

Elnyúlva fekszem.
Bogozgatom a lelkem nyomorát,
vergődöm.
Istenhez kiáltok fohászt:
Szabadíts meg!
Zúzd szét lelkem vasát!
Hadd repüljek a Napba, az éjbe!
Sugarakat, ezüst fényt gyűjteni
engedj!
Fehér fényből koszorút kötni,
csillagokból szőtt takarót a földre
teríteni.

Az úton Nádudvarról Debrecenbe

Óvatosan baktat az októberi hajnal
A világosság felé.
A csillagok is hunyorognak, és lassan elalszanak.
Munkába indulok.
Az utcán siető járókelők.
Pislognak a biciklisek lámpái.
A kocsmák ablakán kiszűrődik a fény.
Felszállok a buszra.
A sofőr úgy tesz, mintha nem hallaná a köszönést.
Jegyet kérek a végállomásig.
Tekintete megmerevedik, úgy számolja a visszajáró aprót.
Határozott léptekkel indulok az utastér belseje felé.
Az emberek arcán meglepetés.
Engem bámulnak.
Hátulról szemükkel intenek felém, s egymás közt pusmognak.
Érzem nagyon, hogy idegen vagyok.
Nem kívánatos személy.
Magamon érzem a sanda pillantások kereszttüzét.
Mintha egy undorító, telt televény lennék,
Amit  azonnal  el kell távolítani.
Megállok középen.
Figyeljetek, ha akartok, innen nem mozdulok.
Nézek az ablakon kifelé.
Lusta esőcseppek mossák fényesre a fák levelét,
S lomhán legelészik néhány tehén.
Az árokban nagy kupacokban szemét.
Volt falumra gondolok,
S elszomorodom.
Ott otthon voltam.
Érzem a kézfogások melegét.
Hallom a viccelődést, mikor a buszmegállóban
Bámultuk a fiatal lányokat mi, meglett férfiak.
Itt jövevény vagyok, boldogtalan,
S talán, ha egyszer elmegyek, ide is hazajövök.

Állok az Úr előtt

Isten minden titok tudója.
Miért állok előtted?
Nem tudom.
Sebes szívem a kezedbe adom.
Dönteni nem tudok,
Veled vagy nélküled.
Élni akarok.
Engedjek a földön égi törvényeknek?
Nehéz nekem.
A bűn útja ékköves, vígság és élvezet.
S az emlék gyötrelem.
Asszony, gyerek, ház fehér lepedő alatt alszanak.
Így nem bántanak.
Miért szeressek?
Hogy kinevessenek,
S tanyámból kiverjenek?
Két garázsos villába
Engem be nem fogadnak.
Menjek akolba, vagy cifra ablakú templomba?
Térdeljek nyáladzva,
Víztelen kútnál hajtsam fejem vályúba?
Idegen örömöt lessek,
Miközben kétkedem?
Nem!
Egyedül keresek szerelmet,
S úgy építek.
Egyedül szórok az útra virágokat.
Mégis Téged kérdezlek, Uram.
Mit tegyek?
A fene se érti ezt.
Pedig fáj már, nagyon fáj
Bor mellett fájni,
Vörös álomködben aranyhegyet
Keresni.
Valljam meg bűneimet?
Minek?
Előtted az igazságnak takarva
Szikrája sincsen.

Fekete Péter

A múltja fakult,
S nyilai lassan ölik.
Reszkető kézzel ürítgeti poharát.
Az álmokat s reményeket
Messze űzi.
Kopott emlékek ízét próbálja
Felidézni.
Keserű nyálát nyeli.
A feketeség ráfonja karjait.
Fekete korsóból fekete bort iszik.
Fekete keszkenőt lobogtatva
Fekete nő táncra kéri.
Fekete arcú gyerek kér tejet.
Fekete könnyeivel küszködik,
Fekete lé a száján kicsurog, fuldoklik.
Feketén üvölt két kocsmatöltelék.
Ülnek embertort feketén.

A székről leesik.
Magába szívja a feketeség.

Egy kis nyugdíjas októbere

Hónap elején

Kenyeret eszik,
Csak keveset,
mert patikába megy.
Holnapra várja a villanyszámlást.

Hónap közepén

Be kellene gyújtani.
Nincs petró a lámpájában.

Hónap végén

Nyugdíjosztás.
Ünnepi ebéd.
Tíz deka főzőkolbász.
Nyersen.

Az Anyák emlékére

Kik fényességbe öltöztek,
vissza-vissza néznek ránk,
bár karjukat nem nyújtják felénk,
kezüket nem engedjük el soha.

A Sátán megkísért

Csontjaim megnyúltak.
Füleim csak kiáltást hallanak.
Májam beteg, depressziótól szenvedek.
Virágaimat keresem.

Démonok cibálják éles karmokkal lelkemet.
Nyáladzva csaholó farkasok lesik bukó testemet.
Hollók köröznek fölöttem rikoltva.
Szemem ég, előttem csipkézett, tüzes karika.
Kéjtől vonagló tűz-orgia.
Lángok mutogatják asszonyos testüket.
Simogatásra emelik kezüket.
Őrült, vad ördög-paripa kínálja a halált:
“Fogadd el, gyere, táncolj!”
Ördög-vadkanok vigyorogva hívnak:
“Tied lesz a Sátán-királylány, vigadj!”
Narancsszínű tűz tengerekből
szirének emelkednek,
bölcsődalt énekelnek.
Szelíden ringatnak a pattogó fergetegben
gyermekarccal kezükben.
Szikrázó parázs-mosollyal kecsegtetnek:
“Jöjj közénk, megkapod ezeket!”
Dobálják a gyermekfejeket.

A Pokol lilasárgás egén ibolyafény dereng.
Smaragd réteken harmatos hajú gyerekek
nyújtják kezüket felém.
Kiáltják: “Gyere, vigyél!”

Sátáni arccal, torz hangon
kacag egy izzó fény, a Főszirén.
A Sátán fehér palástban közelít,
szarvai fölfelé merednek,
forgatja véres szemét.
Orrán fújtatja kénkövek bűzét,
sárgás fogai közt lógatja vöröslő nyelvét,
arany csatok ékítik szőrös testét.
Karját emelve szikraesőt 
zúdít szét.
Szürke, ércfényű trombiták zengik
a pokoli zenét.
Az ördög patái dobolják ütemét.
Hörögve ordítja a pokol énekét: 
“A világ az enyém!”

A lázból nyöszörögve ébredek.
Krisztus segíts, ne hagyj el!
Hadd legyek veled.

II.

A sárga porban térdig gázolok.
Démonjaim cibálnak.
Karját kitárja felém a sötétség.
Szárnyatlanul zöld keselyűk
repülnek körbe.
Óriási szemük kigúvad, rikácsolnak.
Szürke kövek közt fészkükből fiókáik
gyermekdalt dalolnak.
Fehérbe öltözött vörös rém köp ki a száján
pompázó virágot, ezüst patakot.
Pattint az ujjával, fölöttem csillagos az ég.
A hold cseppekben hullik rám.
Csurog rólam az aranyfény.
Lidércek kékes fénye csalogat.
Szelek támadnak mindenfelől.
Fák hajladoznak levéltelenül.
Mint anyátlan kismacska vinnyogok,
esetlenül kapkodok.
Felbukom, s a keresztre gondolok.

Jákob örökébe

Hej, Istenem! Tőled kérdezem,
miért létezem?
A bűn, mint szikrázó gyémántpor száll
rám.
A vállamon ül,
s lenge ruhában dalol kegyes melódiát.
Vágyaimnál célba talál,
dúdolgatva vár,
néha gúnyosan szól hozzám.
Felebaráti szeretet? Hagyd a fenébe.
Tőlük nem kapsz kenyeret.
Hűség? Marhaság.
Tépd le a virágot, élvezd az illatát míg lehet.
Taposd el, ki utadba áll.
Elfáradtál?
Na, ne hülyéskedj!

ELŐTTED A KORSÓ.
Töltsd meg az élet poharát.
Lopj, csalj, hazudj,
pénz, nő, zene, tánc,
idd ki azt a kupát!

Hej, Istenem! Tőled kérdezem,
miért létezem?

Magammal harcolok, de erőm kevés.
Segíts meg!
Add, hogy galamb legyen szívem,
s repüljön  ki belőle szeretet.

A TESCO előtt

Messziről világít a fényfenyő.
Alatta mocskos sapkáját tartja a hajléktalan.
Hatossal kezdődhet éveinek száma.
Csapzott, ősz a haja és szakálla.
Görnyedt hátán feszül a fekete kabát.
Térde kivillan a nadrág szárán.
Kezével törölgeti véreres szürke szemét.
Néha ég felé fordítja tekintetét.
Mi járhat fejében?
A múlt?
Karácsonyi emlék?
Kávé, kalács, asszony melege, gyermek, ugrándozás?
A fonnyadt bőr kisimul pofacsontján.
Néhány pillanatra újraél valamit
az idő ködfátyolán át.
Mellette fiatal nő ordít mobiltelefonján.
Óvatosan odasomfordál.
Csöpög a nyál fogatlan száján.
Selypítve motyogja mondókáját.
A nő arcán gúny, majd döbbenet.
Tétován nyitja ki válltáskáját.
Sapkába szórja összes fémszázasát.
Az öreg kapkod a festett körmű kéz után.
Gazdája ijedten hátrál.

Ezt láttam 1999. advent első vasárnapján.

Jó lenne

Jó lenne fogni a kezed,
repülni veled fényéveket.
Jó lenne a végtelenség óceánján
érezni bőröd pórusain át,
hogy lélegzik a szerelem.
Jó lenne nézni szemedbe bujkáló
hajnali fényeket.
Szaladni veled zöld réteken.
Jó lenne hallgatni veled éjjel
a felsíró gyereket:
“Anya, adjál tejet!”
Jó lenne bejárni veled fagyott,
fehér fényű, göröngyös földeket.
Jó lenne egyszer majd simogatni
erőtlen, reszkető
kezed.

Álom
I

Elmúlt a nyomorom.
Tombol a tivornya.
Nyújtja Isten a kezét, szánom, aki megfogja.
Nem parolázok, várnak rám ördögi gyönyörök.
Röhögök.
Vadul, mámorosan táncolok.
mindent s mindenkit eldobok.
Őrült keringő ez, vége akkor lesz,
ha itt hagyom az életet.
Borom kiömlött,
így tudok igazán mulatni.
Vérrel akarok áldomást inni.
Tébolyultként körbe-körbe keringek.
Bordáim felszaggatom, szívem kitárom.
Asszony, ha nem hitted a szerelmet, most
láthatod.
Gyertek keselyűk, karvalyok, marcangoljatok.
Fejem leszakítom, szívemhez tartom.
koponyámból saját vérem iszom.
Boldog vagyok, szárnyalok,
mint Ikarosz.

II

Fekszem.
Nem álmodok rózsákat.
Vágyaim elaludtak.
Szememet lehunyom.
Látom magam, hogy égek.
Lassan lobbanok lángra.
Keserű a füst, arcomba csap.
Hideg, mozdulatlan körülöttem minden.
Kőházak ablakán angyalok néznek.

Vannak?

Kacagnak a sárgás-vöröses lángok.
Táncolnak testemen.
Combomat marják.
Elérik mellemet.
Szívemből tűzrózsa lesz.
Kezemből tűzvirágok nőnek és nyúlnak 
az ég felé.
Hajam is lángra lobban.
Még egy pillantás az angyalok felé.
Apámra, szerelmekre, játszóterekre gondolok.
Fáklyaként lobogok.
Nem világítok.
Kékeszöld cseppekben folyok szét.

Csontjaim parázslanak,
szántóföldeken
szórjátok szét!

Vad kutyák között

Álmodom.
Felszállok az űrbe.
Millió csillag sugártengerén
lebegek.
Fehér fények mosnak.
Fekete cseppek habzanak.
Nem tisztulok.
Lenézek a földre.

Vad kutyák dala zeng az égre.
Csillognak a sárga nyakörvek.
Vicsorognak egymásra.
Szomjasak a vérre.
Üvöltenek.
Koncot sejtenek.
Gyilkos táncot ropnak.

Kalapos emberek rínak sótalan
könnyeket.
Keresnek búvóhelyeket.
Kesergő anyák szoptatnak két esztendős
gyereket.
Szél lapozza a tavalyi
iskolás könyveket.
Kamasz lányok menetelnek
az út szélén.
Házasság nélkül
utódok születnek.
Negyven, ötvenévesek
munkát keresnek,
unják az életet.
Sivalkodnak fonnyadt arcú öregek.
Nyomorult szívek átka, siráma
száll a napra.
Arany oltárt sötétre festenek.
Vad kutyák dala zeng az égre.
Csillognak a sárga nyakörvek.
Vicsorognak egymásra.
Szomjasak a vérre.
Üvöltenek, koncot sejtenek,
gyilkos táncot ropnak.
A mulatság után térdre borulnak,
Istenhez imádkoznak.

Ma Úrvacsorát veszek

Ma úrvacsorát veszek,
mert így rendeltetett.
Gondolataim rendezgetem.
Kuszák, szúrósak, mint a szederinda.
Nehéz a bűnök megvallása.
Birkózok a lélek viharával,
s gyalog kelek át a tengeren.
A kereszt elé térdelek.
Összekulcsolom kezem.
Próbálok könnyíteni lelkemen.
Nem tudom letenni a terheket.
Csak morzsákat szórok el.
A múltat idézem, ismételgetek.
Ujjaim szorítják egymást görcsösen.
Ma úrvacsorát veszek.

A nap elé megyek.
A kenyér fehérje vakítja szemem.
A kupát nem látom, a bort nem ízlelem,
úgy nyelem.
Áldást sem várva
elmegyek.
A dac, a düh ösvényén
lépkedem.
Megütközve néznek az emberek.
Büszke vagyok.
Miért ilyennek teremtettél, Uram?
Jó lenne nemcsak néha szeretni.

S veled ébredni, Istenem.

Táncom

Csillogó üvegcserepeken táncolok,
senki nem kényszerít,
mégis ezt teszem.
Rám süt a nap, villognak a cserepek.
A lábam mégse a puha földre teszem.
Meztelen talpam csattog,
sírok a véres, tüzes cserépen.
Dalolok, mert ez az én összetört üvegem.
Nem léphet rá idegen.
Vágyak, kínok közt kiáltok hozzád, Uram.
Hagyd meg nekem ezt az izzó
cserepet.
Ez az életem, el nem vetem.

Ezt a táncot szabad nekem?

Ady emlékének

Góg és Magóg fiának vallottad magad,
és voltál az énekes Vazul.
Szenvedtél, mint Dózsa unokája,
és égtél a grófi szérűn te magad.

Szíved adtad, mint frigyládát.
Zengte keserű, bús dalod, fekete zongorád.
Sötét vizek partján leakasztottad hárfád.
Párizsban imádtad Lédát.

Szeretted az Ős Kajánt,
pertut ittál vele,
bíborba öltöztetted,
de hiába szórtad elé kincsedet.

Mint a föl-föl dobott kő, hazaértél.
S mikor a lelked roskadozva vitted,
csöndesen és váratlanul
átölelt az Isten.

Hajnali kép

Hajnalban járom az utcát.
Ablakokon jégvirág,
szépséggel teli télművész-alkotás.
Harapni lehet a fagyott levegőt.
Az út túloldalán egy hajléktalan szorongatja
borosnak használt üdítős flakonját.
Meghúzza. Mire gondolhat? Asszony, gyerek,
család, vagy egyszerűen egy meleg ágy.
Két középkorú asszony figyeli, s küldi felé
megvető mosolyát. Megrántja vállát,
újra iszik. Mit tehet?
Zárják a váróterem ajtaját.
Mohó pillantást vet egy irhabundás nő után.
Szemében ég az ősi vágy a nász után.
Lehunyja szemét. Álmodik talán.
Asszonyt, ágyat, meleg szobát.
Álmában beszívja a meleg kávé illatát.
Zsebébe nyúl, előveszi vacsorája maradékát.
Lassan rágcsálja a fagyott kenyérdarabkát.
Mocskos kezével simogatja 
szürkés-fekete szakállát.
Megigazítja kabátját,
madzagot használ öv gyanánt.
Meghúzza borát. Ki érzi nála jobban
a nyomor dallamát?
Elindul. Lassan kinyitják a buszállomást.
A fagy elzengte a nyomorszimfóniát:
egy hajléktalan hátán dobolva a ritmusát.

Otthon

Ülök a széken.
A meleg konyhában élnek az emlékek.
A konyhaszekrény zöldje anyám kezétől
fényesedik.
Énekel közben.
Szerette az ibolyák kékjét.
Kanál és villa zenél, a tányér fehérje csillog,
mikor a helyére teszi.
Halkan zizzen az abrosz.
Seprűvel kezében rózsákat hall 
beszélgetni.
Fáradtan habzik a lepedő a karján.
Vasaláskor forró gőzben fürdik.
Elnémulnak a dalok.
Sóhajtva ül a hokedlire,
fájós lábát sámlira teszi.
Tű villan az ujjai közt.
Ruhán gyógyult szakadások.
Haját igazítja. Körme töredezett kissé.
Felszítja a kályha parazsát.
Ráteszi a vacsorát.
Apám lép be.
“Elfáradtam” – mondja.
“Én is” – mosolyogva néz rá.

Elment.

Mit adhatott – 
mindent rám hagyott.

Idegen az idegenek között

Folyton rohan.
Ha köszönnek, vissza nem köszön.
Idegen az idegenek között.
Körülötte szürke betonketrecek.
Olykor álmodik, akkor szeret.

Egyedül akarja megmászni a hegyet.
Ha köszönnek, vissza nem köszön.
Idegen az idegenek között.
Szeretné kormányozni a szelet,
de a fergeteg packázik vele.

Nem bánja. Újra hálót feszít neki.
Ha köszönnek, vissza nem köszön.
Idegen az idegenek között.
Azt hiszi, hogy a dolgát teszi.
Az élete lepereg, észre sem veszi.

Olykor álmodik, öleli asszony és gyerek.
Idegen az idegenek között.
Ha köszönnek, vissza nem köszön.
Úgy érzi, hogy fönt van a hegyen,
mégis mindenki idegen.

Blues

Mint a kígyó, szorongatják lelkemet
a vágyak.
Kinyitom a kocsma ajtaját. Bent félhomály.
Aranyhajú, vörös körmű
hárpiák árasztják magukból a mámor illatát.
Testemen érzem a zene kínját.
Hallgatom.
A blues örök fájdalom.
Clapton gitároz.
Rángatózom. Te, öreg zene, fájsz!
Nincs, ki letépje keservem fátyolát.

Vallomás

Vad karmok húzzák szita-lelkem a mélybe.
Felnézek, ott van minden reménységem.
Uram!
Krisztus a neved!

Kezedbe teszem életem.
Óvjál és vigyázz,
hogy újjászülethessem benned és veled.
El kell dobni régi életem.
Megváltóm vagy.
Vezess, őrizd reménységemet!
Vigyázd megingó hitemet!
Vesd el gőgöm,
rongyos lelkem a tied.
Uram!
Krisztus a neved!

Jó így nekem

Lubickolok a vélt kínomban.
Nem akarok Istennek élni.
Ne akarjon ő sem velem.
Jó így nekem.

Ne féltsenek a pokoltól.
Ne öleljen asszony, gyerek.
Nem kell mulatság.
Jó így nekem.

Ne vigasztaljanak az emberek.
Ne akarjanak jót.
Ne törjenek követ helyettem.
Jó így nekem.

Ne kínáljanak új szerelmet.
Ne legyenek álmok.
Ne éljenek a vágyak.
Jó így nekem.

Ne kérjenek tőlem semmit.
Ne várjon rám senki.
Ne szeressen a világ.
Jó így nekem.

Ha összetörnének a kirakatok.
Ha elégnének a próbababák.
Ha újra nőnének az olajfák:
Akarnám, hogy szeressen a világ?

A temetőben

Világítanak zöldülő
sírkövek.
Feltárt sírok sötétlenek.
Az idő sárgája virít a csontokon.
Könny véste márvány gyereksírokon.
Ledőlt emlékek kiáltanak néma átkot.

Kinyílott a liliom a hantokon.
Kopott fényképeken fakult mosolyok.
Kapálnak fekete szoknyás asszonyok.
Agyag-darab hullik  gyantaszagú
koporsóra.

Sírjaimhoz érek, rózsáim
leteszem.
Hazaviszem őket.

Apám emlékére

Ül fehérben,
magas sziklaszirten
apám,
néma, mozdulatlan,
elhagyva – megtaláltam,
ő itt hagyott,
felment a magas szirtre 
a fehérben.

A Pláza előtt

Tanyát vert a nyomor.
Fekete hálóját megszőtte,
kóbor lelkekre kivetette.
Meleg szökik a szupermarket 
ajtaján.
Várják sárgás hóban toporgó,
vörös szemű emberek.
Hátukat, fejüket vakarják.
Szűk kabátjuk hónaljban
kifeslett.
Isszák borukat, rágcsálnak hozzá
száraz kenyeret.
Cigarettának sodorják a csikkeket.
Járókelőkön röhögnek, mikor
az útra köpnek.
Vigyorgó embermaradványok látszanak
a kirakatüvegen,
kéregetnek soványan.
Isszák borukat.
Nem álmodnak volt életet.
Sorsuk ritkítja sorukat.
Nem fogynak.

Sorstükör
I

Belőlem fakadt rózsák illatát
messziről érzem.
Szőlőm nem termett,
üres maradt a présem.
Töredezett, sárgult falevél
kavarog a szélben.
Ez a kezdete az ősznek.
Negyvenkét évet 
leéltem.
Álmokat, vágyakat kergetve,
vad bozót közt taposva
nem haladtam sehová.
Csillagot kértem, mutatna irányt nékem.
Nem leltem.
Egy asszonyt szerettem önfeledten.
Jött a héja, elhagyott.
Napba néztem: vak lettem.
Nem találtam zsombékot,
süllyedtem.
Halni készültem dolgom végezetlen.
Minden fájt.
Édes melódiát zengett 
a halál.
Vágytam ezt a zenét.
Számoltam a napokat tétlenül.
Elnyíltak az ibolyák
észrevétlenül.
Feltéptem sebeimet, élveztem, mert
vérzett.
Kígyózó acél síneken a mozdonyt néztem.
Ültem a füstben.
Az asszony fekete könyvből olvasott.
Mindent értett.
A fenébe küldtem.
Istent emlegette – röhögtem.
Faképnél hagytam.
Jött utánam, elmondta Krisztus történetét.
Néztem a szemét.
Meleg volt a belőle áradó 
tiszta fény.
Minden megszűnt, míg beszélt.
Vártam a csodát.
Az idő abroncsa csavarodott rám.
Elhullajtotta szirmait a tulipán.

II

Lábak labirintusában kúszom 
az aszfalton.
Betonhajók ringanak 
fölöttem.
Homályos kirakatokban próbababák
vigyorognak.
Mercédeszek okádják a füstöt, 
nyelem.
Könnyezve fuldoklom, a ruhám
kormos.
Lassan vonszolom magam az ajtóig:
,,A nyitott ajtóig.”
Megtorpanok. A lábam remeg.
Nyitva van.
Salétromos a levegő,
beszívom.
Dübörög a villamos, sípol a fülhallgatóm,
lépni kellene.
Bent énekelnek, istenes éneket.
Boldogok.

Szívem szaporán dobog,
verejtékezem.
Mélyeket lélegzem, lábam megköti a
félelem.
Belépek. Mosolyognak
kedvesen.
Nézem az arcokat, idősek,
de nem öregek.
Örökké akarnak élni. A gondolat
képtelen.

III

Lassan hátrálnék kifelé,
megdöbbenek.
Asztalhoz hívnak, kínálnak 
teát, kenyeret.
Nem értem, mit keresek.

Leülök. Nem nyúlok semmihez.

Barnahajú asszony kérdezget.

Őszes, kékszemű asszony nyújt felém
Piros fedelű füzetet.

Nem! Nem írok bele, nem lehet.

A jövő héten jöjjön el 
mondja kedvesen.
Dühösen, szó nélkül elmentem.
Viszek magammal valamit, amit nem
akartam.
Érthetetlen.
Embererdőn keresztül magam cipelem,
s magamban a kékszemű asszonyt
kinevetem.
Napfény ül a rózsakerteken.

IV

Rémisztőek az éjjelek,
jön a szellemszörny:
a gondolat.
Leteper, megölni nem lehet.
Agyamban ezer tű,
Megannyi gondolat.
Gúzsba kötnek,
Húsom tépik, szórnak rám 
izzó parazsat.
Korbács csattan.
Gyermekszerető gondolat.

Tengettem szürkés sárga 
életem.
A téren térplasztika.
Csillogón, élettelen.
Dübörögnek a beton mixerek.
,,A nyitott ajtó” felé megyek.
Magamban nevetek.
Örülnek nekem.
Hallgatok újra istenes éneket.
Krisztusról való beszélgetéseket.
Eljárok – kedvelem ezeket.

Apámnak egy gyerekkel lett kevesebb.

Időnként rosszul leszek.
Az idő gyermeke lettem,
Istent kerestem.
Nézek autók közt cikázó 
gyereket,
Út mellett tornyosuló
szeméthegyeket.

V

Füves réteket.
Utcán falusi embereket.
Keresem helyemet.
Dolgom még mindig végezetlen.

Az Ideggondozóba megyek.

Felejtett szerelmet keresek.

Kitöltök teszteket, értékelik a 
számítógépeken.
Gyógyszereket szedek.
Ringok álomtengeren.
Az őszirózsák nyílni kezdenek.

**************

Fütyülnek a vonatok,
ébredek.
Repülőgépek húznak kondenzcsíkot 
az égen.
Munkába mennek az emberek.
Irigykedem.
Sápadt fény táncol a kirakaton.
Eső veri a bérházablakot.
Autódaru nyújtja vaskezét
a villamosvezeték felé.
Barnult falevelet fúj a szél.
Nézem a gyorsuló vonatot.

Űznek a halálos gondolatok.

VI

Ázott sódercsomók a sín mentén.
Fény csillan a kavicsokon.
Fekete felhő gomolyog ezüst fény felé.
Gyáva vagyok. Nem lépek
a mozdony elé.
Fehér fényt nyelt el a sötétség.
Tócsába lépek a gazos út szélén.
Gyűlölöm magam. Féltem rothadó
életem.
A gazba gázolok, a sárban hempergek.
Arcomra agyagot kenek.
Zihálok.
Ruhám tépem, reszketek.
Magamba szívom a sötétséget.
Egyesülök vele.
A romlástól, a kéjtől megremegek.
Nem kívánom a bíbort az égen.
Didergek, eszembe jut volt feleségem.
Magamhoz térek, elindulok.
Gyorsan lépkedem, utolérem
az utcai fényeket.

Állok a szélfutta téren.
Barnulnak a krizantém levelek.

Kövek

Kőházam kőudvarán, kőházam
kőablakán megkövesedett árnyak
repülnek, és lepik el az éjszakát.
Lassan szállnak. A nehéz kőéjszaka
ellenáll.

Ahol megállnak, zölden borítják be 
A kőporos éjszakát.
Kőbe vésett fájdalmak kiáltása hallatszik.
Kőbe rótt zokogások visszhangja száll.
Talán a semmibe?

Kőringyók sikongása kavarog az égbe.
Kőlantok örökké bús zenéje szárnyal a 
messzeségbe.
Megkövesedett  átkok dala húz le a mélybe.
Fel kellene állnom.
Vajon sikerül-e?

Felkiáltok a kőporos, 
vastag éjbe: Uram, segíts!
Vajon hallja-e?

Kőpókok szövik vastag hálójukat,
És terítik a földre.
Kőemberekre lesnek, akik hátha beleesnek.
Kőbe zárt fájdalmak sikoltnak imát.
Uram, hallod-e?

Robajgó kőtengereken pattogó
Kőhajók töredeznek.
Kőmezőkön árva kőkalász lengedez.
Uram, látod-e?
Kőmadár szárnyal, szántja a 
Zöldellő, kénköves éjszakát.
Szájában árva kőkalász.
Kőnapunk elrepedt, csak a hitem maradt.
Uram, érted-e?

Kőgúzsba kötött lábak dobognak.
Járják a halál táncát.
Kőhanton kőkereszt.
Ezredéves igéid, Uram,
törjenek ezredéves követ.
Uram, nyújtsd le két kezed!

Betűrendes címmutató

...?	25	
“TÜKÖR ÁLTAL…"	18	
A BÉKE PILLANATA	50	
A DEPRESSZIÓS	45	
A JÁMBOR	49	
A KEDVES	73	
A KEDVESNEK	53	
A LEGÉNY	46	
A NÁSZ	65	
A PLÁZA ELŐTT	116	
A SÁTÁN MEGKÍSÉRT	95	
A TEMETŐBEN	114	
A TESCO ELŐTT	99	
A VÁNDOR	2	
ADVENT	21	
ADVENT 2000-BEN	79	
ADY EMLÉKÉNEK	107	
ÁLLAPOT	85	
ÁLLOK AZ ÚR ELŐTT	90	
ÁLMOK VÁNDORA	32	
ÁLOM	101	
ANYÁMRÓL	6	
APÁM EMLÉKÉRE	115	
AZ ANYÁK EMLÉKÉRE	94	
AZ ÉLET	29	
AZ ÉLET VITÉZE	52	
AZ EMBER CSAK EMBER	47	
AZ EMLÉKEZŐ	13	
AZ ÉN IGAZSÁGOM	62	
AZ ÉN IMÁM	54	
AZ ERDŐ SZÉLÉN	58	
AZ IDŐ RABJA	15	
AZ IDŐBEN	8	
AZ ÚTON	51	
AZ ÚTON NÁDUDVARRÓL DEBRECENBE	89	
BESZÉL A SZEMED	68	
BESZÉLJ NEKEM	72	
BIZONYOSSÁG	64	
BLUES	111	
BÚCSÚ APÁM KERTJÉTŐL	87	
CÍM NÉLKÜL	83	
CSAK EGY PERCRE…	30	
CSENDBEN	34	
ÉBRED A NAGYERDŐ	59	
ÉBREDÉSKOR	40	
EGY KIS NYUGDÍJAS OKTÓBERE	93	
ÉJJEL	26	
ELALVÁSKOR	17	
ÉLETÜNK DALLAMA	4	
EMI BETEG	67	
EMINEK	69	
EMLÉKEIM TÜKRE	16	
EMMI KESERGÉSE	39	
FAVÁGÓKNAK	57	
FEKETE ÁLOM	31	
FELOLDOZÁS NÉLKÜL…	19	
GRAFIKÁK	76	
HA LEHETNE….	10	
HAGYD, HOGY SZERESSELEK…	71	
HAJNALI KÉP	108	
HANGULAT	3	
HAZATÉRÉS	56	
HIGGY NEKEM!	44	
IDE HALLGASSATOK!	24	
IDEGEN AZ IDEGENEK KÖZÖTT	110	
IGA-ÚT	35	
IKAROSZ	88	
IMA EMMIÉRT	23	
JÁKOB ÖRÖKÉBE	98	
JÓ ÍGY NEKEM	113	
JÓ LENNE	100	
KARÁCSONYI DAL	9	
KARÁCSONYI HAJNAL	7	
KARÁCSONYKOR	75	
KEDVES A SZÉLBEN	70	
KÖVEK	124	
LEHETNE MÁSKÉPP	55	
LÉTEM	5	
MA ÚRVACSORÁT VESZEK	105	
MÁJUS	27	
MÉG EGYSZER KÉREK AZ ANYÁMTÓL	43	
MEGY AZ EMBER	82	
MIÉRT?	14	
MONDOK VALAMIT	48	
NAGYBÁTYÁM TEMETÉSÉN	78	
NEM	80	
N-NEK	74	
N-NEK HARMADSZOR	20	
N-NEK MÉG EGYSZER	33	
NYÁRI REGGEL NÁDUDVARON	37	
OTTHON	109	
REMÉNYKEDJ!	11	
ROHANÁS	81	
SÍRFELIRAT	60	
SIVÁR ÉDENÜNK	41	
SORSTÜKÖR	117	
SZERENÁD	22	
SZÍNEK	77	
SZÓLÓ	36	
TÁNCOM	106	
TÉLI KÉP	42	
ÚTRA KELEK!	28	
ÜZENET A HALÁLNAK	61	
VAD KUTYÁK KÖZÖTT	103	
VALLOMÁS	112	
VÁNDOR	1	
VÁROK	66	
VIGASZ EMMINEK	38	
VOLT MIKOR…	12